Naamioita V
Date: 2026-04-14T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish drama -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Naamioita V

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Naamioita V

Tarquinius Superbus; Shakkipeli

Author: Eino Leino

Release date: April 14, 2026 [eBook #78445]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Vihtori Kosonen Oy, 1909

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78445

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK NAAMIOITA V ***

language: Finnish

NAAMIOITA V

Kirj.

Eino Leino

Helsingissä, Vihtori Kosonen Osakeyhtiö, 1909.

SISÄLLYS:

Lukijalle.
Tarquinius Superbus.
Shakkipeli.

LUKIJALLE.

Hyvin tietäen, että kirjan sisällys ei parane sen esipuheista, en kuitenkaan malta lähettää julkisuuteen tätä viiäettä sarjaa NAAMIOITA lausumatta niiden ja samalla koko draamallisen tuotantoni johdosta paria sanaa.

Näytelmäni eivät ilmesty siinä järjestyksessä, missä niiden oikeastaan pitäisi ilmestyä, mutta kyllä erään jo aikoja sitten hahmotellun suunnitelman mukaan, joka niiden kautta vähitellen ja askel askeleelta toteutumistaan lähestyy. En nimittäin kirjoita näytelmiä vain näytelmien vuoksi, vaan ajan niiden avulla takaa eräitä taiteellisia tarkoitusperiä, joista kenties on liian varhaista puhua vielä, mutta joiden mielestäni pitäisi jo sieltä täältä tähänkin saakka ilmestyneistä draamallisista kokeistani tarkkaavan lukijan silmään vilahdella. Tarkoitan: aina suurempaa ja suurempaa tyylittelyä, tarkoitan: aina äärimmäisempää taidekeinojen yksinkertaistuttamista, teatterin tekemistä jälleen korvalle kauniiksi ja silmälle koristeelliseksi, näyttämön muodostamista jälleen runouden eikä vain porvarillisen maun ja kirjallisen käsityön kotisijaksi.

Nämäkin tarkoitusperät muuttuvat kuitenkin vain yhtä moneksi taidekeinoksi, jos tulee kysymys erään yhä korkeamman päämäärän saavuttamisesta, josta epäilemättä on vieläkin ennenaikaisempi puhua kuin edellisistä, mutta jota tässä yhteydessä tahtoisin vain lyhyesti pyhäksi draamaksi nimittää. Samalla kuin väitän koko nykyaikaisen draaman kehityksen siihen kärjistyvän, tietysti vain vakavimmissa edustajissaan, väitän että meillä suomalaisilla ei ole olemassa vielä mitään omintakeista draamallista muotoa, mutta että pyrkimykset sen etsinnässä sattuvat merkillisesti yhteen niiden taiteellisten virtausten kanssa, joilla muualla maailmassa koetetaan korjata teatterin nykyistä eittämätöntä rappiotilaa.

Toivoen pian saavani tilaisuuden esittää mielipiteeni näistä asioista laajemminkin, tahdon vielä edellisen lisäksi huomauttaa, että vain näiden pyrkimysten ja näiden tarkoitusperien valossa monet ne seikat myöskin muissa draamallisissa teoksissani, joita lukija — ynnä julkinen arvostelu — nyt hämmästelee, voivat saada luonnollisen selityksensä. Samoin että 4-näytöksinen legenda TUOMAS PIISPA on tarkoitetlu muodostamaan keskimmäisen osan trilogiasta LALLI— MAUNU TAVAST ja vaatii tämän kokonaisuuden tuntemista saadakseen oikeat puitteensa lukijan mielikuvituksessa.

Julkisen arvostelun nimellä en yllä suinkaan ole tahtonut kunnioittaa kaikkia niitä kritiikin eunukkeja, joita suomalainen — ja eritoten juuri „tosisuomalainen“ — sanomalehdistö katsoo isänmaalliseksi velvollisuudekseen joka joulu ja kevät julkisuuteen lähettää. Yhtä nimettöminä kuin kyvyttöminä, yhtä vailla mitään personallista taidekäsitystä kuin kirjallista edesvastuuntunnetta, merkitsevät he meikäläisessä kirjallisessa elämässä niin yksinomaan kielteistä ilmiötä, että on vaikea sen suhteen sovittaa edes Faustin suuren suvaitsevaisuuden päästötodistusta: "Täytyy olla olemassa sellaisiakin lurjuksia."

Helsingissä 6.9.1909.

Eino Leino.

TARQUINIUS SUPERBUS

5-näytöksinen sukutarina Rooman kuningasvallan ajoilta

HENKILÖT:

SERVIUS TULLIUS, Rooman kuningas. TULLIA, hänen tyttärensä. TARQUINIUS
SUPERBUS, hänen vävynsä, sittemmin Rooman keisari. SEXTUS, heidän
poikansa. COLLATINUS, heidän sukulaisensa. LUCRETIA, hänen vaimonsa.
BRUTUS, hänen ystävänsä. YLHÄISIÄ NAISIA, ORJATTARIA.

1:nen, 2:nen ja 3:s näytös tapahtuvat Roomassa, 4:s näytös Collatiassa, 5:s Rooman muurien edustalla.

Aika: vv. 534-510 e.Kr.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Suljettu piha Tullian talossa. Sisäänkäytävä oikealta, samoin vasemmalta ynnä oikealta taka-alalta. Keskellä pihaa pieni suihkulähde, sen vierellä paatinen penkki ja synkkä sypressi. Kuuman keskipäivän valaistus.

Tullia seisoo taustaan vievän oven kynnyksellä nojaten pihtipieleen, salaperäinen hymy kapeilla huulillaan. Tarquinius Superbus tulee oikealta aikoen pihan poikki.

TULLIA: Etsit veljeäsi?

TARQUINIUS: Niin. (Tervehtivät toisiaan äänettömästi.)

TULLIA: Hän ei ole kotona.

TARQUINIUS: Eikö? Missä hän siis on?

TULLIA: Tietääkseni on hän juuri mennyt sinua etsimään.

TARQUINIUS (hiukan kummastuneena): Todella? — Tulen juuri kotoani.

TULLIA: Te olette käyneet toistenne ohitse siis. Sellaista saattaa joskus tapahtua.

TARQUINIUS: Niin. Paras, että kiirehdin näin ollen takaisin kotiini.
Hyvästi! (Aikoo mennä.)

TULLIA (nopeasti): Varro vähän! — (Venyttäen merkitsevästi sanojaan.)
Luuletko hänet sieltä löytäväsi?

TARQUINIUS: Epäilemättä, jos hän todella on mennyt minua etsimään, kuten sanot.

TULLIA (aina merkitsevämmin): Tarquinius Superbus! Etkö pelkää ollenkaan, että voit jälleen veljesi ohitse käydä?

TARQUINIUS: Häh? Oletpa sinä hupaisa! — (Naurahtaa, katsoo häneen ja tulee taas totiseksi. Arastuen.) Mitä tarkoitat?

TULLIA: Tarkoitan: etkö luule hänen samoin kotiinsa kiirehtivän, kuultuaan sinun menneen häntä etsimään?

TARQUINIUS: Se on totta. Paras siis, että varron täällä häntä.

TULLIA: Mutta jos hän vartoo siellä?

TARQUINIUS (kokonaan ymmällä): Niin. Tällä tavoinhan me kaksi emme ikinä tapaa toisiamme.

TULLIA: Katsopas! — (Hymyillen sisäänpäin.) Nyt et sinä tiedä enää ollenkaan, pitääkö sinun jäädä vai lähteä. Eikö se ole hullunkurista?

TARQUINIUS: Kyllä. — (Tyytymättömänä.) Mutta sinulla, kallis kälyni, onkin omituinen taito sotkea sekaviksi kaikkein selvimmät ja yksinkertaisimmat asiat maailmassa. — (Päättävästi.) Nyt menen minä. (Aikoo mennä.)

TULLIA (salaman-nopeasti): Et! Sinä et liiku paikaltasi!

TARQUINIUS: Mitä tarkoitat?

TULLIA: Tarkoitan: — (jälleen hymyilevänä) ellei minun sisareni siellä ole onnistunut veljeäsi paremmin pidättää kuin minun on sinua täällä pidättää onnistunut, on mahdollista, että hän on tuossa tuokiossa jo takaisin kotonaan. — Paras siis, että varrot täällä häntä.

TARQUINIUS: Tahdon tavata veljeni, siinä kaikki. Voin vartoakin. (Istuu kivipenkille. Hetken vaitiolo.)

TULLIA (helähtävällä äänellä): Sinä rakastat veljeäsi?

TARQUINIUS: Kysymys sekin! — (Olkapäitään nykäyttäen.) Etkö sinä sisartasi?

TULLIA: Sisarena olen minä häntä aina rakastanut.

TARQUINIUS (terävästi): Mutta et minun vaimonani?

TULLIA: Minä en vastaa sellaisiin kysymyksiin.

TARQUINIUS: Kuten tahdot. (Vaitiolo.)

TULLIA: Eikö totta, oli varsin omituinen oikku isältäni naittaa meidät, molemmat tyttärensä, teille kahdelle Tarquiniukselle?

TARQUINIUS (katsoo häneen): Niinkö? — Minä puolestani en näe siinä mitään omituista.

TULLIA: Sepä kummaa! — (Mitä merkitsevimmin.) Kuitenkin oli teidän isänne Tarquinius Priscus hänen edeltäjänsä valta-istuimella.

TARQUINIUS: Joku on aina jonkun edeltäjä. — (Tarkkaavaisena.) No niin?

TULLIA (kuten edellä): Isäsi edeltäjä oli Ancus Martius. Hänen poikansa surmasivat sinun isäsi!

TARQUINIUS: Tuossa et mitään uutta minulle kerro. Mutta miksi noita verisiä asioita juuri nyt mieleesi muistuttelet?

TULLIA (jatkaa järkähtämättömän): Niin nousi minun isäni Servius
Tullius valtaistuimelle.

TARQUINIUS: Entä sitten? Hän ansaitsi sen.

TULLIA: Mutta miten? — Eikö siten, että isäni Servius Tullius oli vävy sinun isällesi. Se oli hänen suurin ansionsa.

TARQUINIUS: Siinäkin saatat sinä olla aivan oikeassa. Mutta mitä tarkoitat sinä kaikella tällä puheellasi?

TULLIA (hymyillen voitollisesti): Tarkoitan: myöskin minun isäni jälkeen voi jompikumpi hänen vävyistään kohota valtaistuimelle.

TARQUINIUS: En ole tuota asiaa tullut tarkemmin ajatelleeksi. (Vaikenee välinpitämättömyyttä teeskennellen. Tullia katsoo syrjäkarein häneen, nauttien jo edeltäpäin voitostaan.)

TULLIA (kuin ohimennen): Minun isäni on jo vanha mies.

TARQUINIUS: Jumalat ovat antaneet hänelle pitkän elämän lahjan.

TULLIA (tuskin voiden enää itseään pidättää): Miltei liian pitkän, tarkoitat sinä?

TARQUINIUS: Jumalat varjelkoot minua mitään sellaista tarkoittamasta! —
(Tekopyhästi.) Servius Tullius on suuri hallitsija.

TULLIA (suoraan): Kuka seuraa häntä valtaistuimelle? (Vaitiolo. Tarquinius Superbus nousee hitaasti ja luo läpitunkevan katseen häneen. Tullia, kuten edellä, sisällinen, voitollinen nauru silmissään.)

TARQUINIUS: Arvattavasti sinun miehesi, Tullia, koska hän on meistä kahdesta esikoinen.

TULLIA: Hän? — (Hiukan ylenkatseellisesti.) Hän ei näytä siitä kunniasta paljoakaan välittävän.

TARQUINIUS: Veljeni on viisas. Hän ei tahdo tulla salamurhatuksi.

TULLIA: Hän on pelkuri!

TARQUINIUS: Vaara väijyy kuningasten kantapäillä. — (Muuttaen säveltä ja ikäänkuin tahtoen pakottaa Tullian lausumaan julki koko ajatuksensa.) Veljeni sopiikin mielestäni paremmin yksityis-elämään.

TULLIA: Sinäpä sen sanoit, Tarquinius Superbus! (Katsovat loistavin silmin toisiaan.)

TARQUINIUS (kuten edellä): Samoin kuin minäkin muuten. Isämme kuolema on ollut meille siinä suhteessa varoittava esimerkki. (Lyhyt vaitiolo. Heidän silmäteränsä eivät siirry toisistaan. Päivä paahtaa pilvettömän taivaan laelta, suihkulähde solisee. Vallitsee muuten kuolemanhiljaisuus.)

TULLIA (kätensä kohottaen): Sinun isäsi oli suuri hallitsija!

TARQUINIUS: Niin. Kaiketi hänet juuri siksi surmattiinkin.

TULLIA: Servius Tullius asuu nyt hänen palatsissaan.

TARQUINIUS: Luonnollisesti. Palatinum on Rooman kuningasten vanha asuinsija.

TULLIA (aina kiihkeämmässä tempossa): Sinun isäsi kävi voitollista sotaretkiä ja sai aikaan monta mahtavaa rakennusta ja temppeliä. Mitä on Servius Tullius tehnyt?

TARQUINIUS: Hän on ollut viisas järjestäjä.

TULLIA: Ihailetko sinäkin hänen viisauttaan?

TARQUINIUS: Joskus, kun kuulen suurten intohimojen huminan korvissani.
Tahtoisin silloin olla hänen kaltaisensa.

TULLIA: Jumalille kiitos, et ole sitä. — (Vaitiolo. Vaihtaen säveltä.)
Sanotaan sinua ylpeäksi, Tarquinius.

TARQUINIUS: Olenkin ylpeä. Siksi Rooman roskaväki niin vihaakin minua.

TULLIA (sisällisellä riemulla): Sinä et välitä heidän vihastaan?

TARQUINIUS: En. Siinä suhteessa olen minä isäni poika. (Seisoo uljaana, pää pystyssä, katsoen Tulliaa suoraan silmäterään. Lyhyt vaitiolo.)

TULLIA: Sinun isäsi työ jäi kesken-eräiseksi.

TARQUINIUS: Jäi.

TULLIA: Capitolium vartoo vielä koristajaansa. Vielä ovat monet uljaat templinharjat pystyttämättä, vielä myös monet Rooman viholliset voittamatta.

TARQUINIUS: Niin. — (Salaisella katkeruudella.) Servius Tulliuksella ei ole ollut aikaa siihen.

TULLIA (ärsyttävästi): Hänellä on ollut muuta, tärkeämpää tekemistä, tarkoitat sinä?

TARQUINIUS: Mahdollista kyllä. Hän on Rooman muureilla ympäröinyt.

TULLIA (kuten edellä): Kansa rakastaa häntä, eikö totta?

TARQUINIUS: Minä luulen niin.

TULLIA: Sinun isääsi he sen sijaan kiroavat!

TARQUINIUS (väkinäisesti): Servius Tullius on hallitsija kansan mielen mukaan. (Voi tuskin hillitä enää itseään sisällisessä vihassaan ja katkeruudessaan. Kääntyy poispäin. Vaitiolo.)

TULLIA: Sinun ei tee mielesi jatkaa isäsi työtä?

TARQUINIUS (leimahtavin silmin): Minun? — Minulla ei ole siihen mitään tilaisuutta.

TULLIA: Hanki siis tilaisuus itsellesi, ole kuningas!

TARQUINIUS (tukahtuneella äänellä): Servius Tullius elää vielä.

TULLIA: Hän? Hän voi millä hetkellä hyvänsä kuolla.

TARQUINIUS (kuten edellä): Silloin seuraa veljeni häntä valta-istuimelle.

TULLIA: Myöskin sinun veljesi voi kuolla.

TARQUINIUS: En ole ikuinen minäkään.

TULLIA (selittämättömällä ilmeellä): Takaan: et kuole ennen häntä.

TARQUINIUS: Sanotko niin? (Yrittää tarttua hänen käteensä, pidättää vielä kerran itsensä. Tullia katsoo kiiluvin silmäterin häneen.)

TULLIA: Sanon. — (Ärsyttävästi.) Mutta sinun veljesi olisi hallitsija kansan mielen mukaan!

TARQUINIUS: Plebeijit pitävät hänestä.

TULLIA: Mutta patriisit? Mutta Rooman ylimykset? Ne pitävät sinusta?

TARQUINIUS: Minä en tiedä. Mutta minä luulen, että minulla on monta hyvää ystävää heidän joukossaan. (Katsovat toisiinsa, ymmärtävät. Painostava vaitiolo. Päivä paahtaa, suihkulähde solisee. Tarquinius on sisällisestä jännityksestä tukahtumaisillaan.)

TULLIA (äkisti): Sitä olen minä aina aavistanut!

TARQUINIUS: Mitä olet sinä aavistanut?

TULLIA: Että sinusta tulisi hallitsija minun mieleni mukaan! (Lyhyt vaitiolo.)

TARQUINIUS: Täällä on kovin hiljaista.

TULLIA: Niin. Minä olen lähettänyt pois orjat. (Lyhyt vaitiolo.)

TARQUINIUS: Veljeni viipyy kauan poissa.

TULLIA (hiljaa hymyillen): Eikö totta: hän olisi vain häirinnyt meidän toverillista yhdessä-oloamme.

TARQUINIUS: Saatat olla siinä oikeassa. — (Äkkiä.) Rakas Tullia!

TULLIA: Me kaksi olemme luodut toisillemme. (Syleilevät.)

TARQUINIUS: Mutta hän voi millä hetkellä hyvänsä palata.

TULLIA: Hän ei palaja enää milloinkaan.

TARQUINIUS (säpsähtäen): Kuinka? Mitä tarkoitat?

TULLIA: Katso! — Hän ei ole ollenkaan lähtenyt kotoa pois. (Siirtyy ensi kerran koko näytöksen aikana kynnykseltä. Tarquinius menee sisälle, viipyy kauan poissa ja palajaa vihdoin takaisin hiljaisena, hahmo muuttuneena, käsivarret ristissä rinnan yli. Mittailee kauan pitkin katsein häntä.)

TARQUINIUS: Miksi tapoit hänet?

TULLIA: Hän ei sopinut minulle. Eikä hän sitäpaitsi ollut syntynyt
Rooman kuninkaaksi.

TARQUINIUS: Nyt pelkään sinua.

TULLIA (iskevästi): Et, vaan sinä ihailet ja ihmettelet minua, sillä tuon saman olisit sinä jo aikoja ennen tehnyt mielelläsi.

TARQUINIUS: Minulla ei olisi ikinä ollut voimaa siihen.

TULLIA: Sentään sitäkin kohta kysytään.

TARQUINIUS: Nyt en minä tahdo enää kuulla sinua. (Menee vitkalleen vasemmalle, nojaa puunrunkoon ja peittää vihdoin kasvonsa vaipallaan. Pitkä vaitiolo. Tullia hiipii hiljaa hänen vierelleen.)

TULLIA (hiljaa): Tarquinius Superbus: rakastatko minua?

TARQUINIUS: Tiedät, että teen sen, Tullia.

TULLIA: Mutta minun sisareni erottaa meitä? Hän seisoo meidän välillämme?

TARQUINIUS (tuskin kuuluvasti): Niin.

TULLIA: Myöskin sinun veljesi seisoi meidän välillämme. Nyt häntä ei ole enää!

TARQUINIUS (tuskallisesti): Mitä vaadit minulta?

TULLIA: Että tapat ennen ensi yötä hänet.

TARQUINIUS: Mutta isäsi? Mitä sanoo sinun isäsi?

TULLIA (ratkaisevasti): Oletko sinä syntynyt kuninkaaksi?

TARQUINIUS: Kansa pitää hänestä.

TULLIA: Sinulla ovat Rooman patriisit puolellasi. — (Kiihkeästi.) Juuri nyt on otollinen hetki. Toimi siis!

TARQUINIUS: Emmekö voi lykätä sitä tuonnemmaksi?

TULLIA: Emme. — Rahvas on elonkorjuussa Rooman muurien ulkopuolella ja vain ylhäisö jäänyt jälelle kaupunkiin. Senaatti kokoontuu huomenna…

TARQUINIUS: Se on totta! (Paljastaa jälleen kasvonsa. Lyhyt vaitiolo.)

TULLIA: Tarquinius: huomenna menet sinä kuninkaallisessa puvussa
Curiaan.

TARQUINIUS (miettien): Mutta jos he ajavat maanpakoon minut?

TULLIA: Sinulla on ystäviä senaattorien keskuudessa. Muut tyrmistyvät ja pelkäävät henkeään.

TARQUINIUS: Mutta kuningas? Mitä sanoo kuningas?

TULLIA: Sinä olet kuningas!

TARQUINIUS: Mutta…

TULLIA (hymyillen): Ei mitään mutta enää. — (Vaientaa hänen suunsa suudelmalla. Kuiskaten:) Ensi yönä olen minä sinun kuningattaresi. (Syleilevät.)

Esirippu.

TOINEN NÄYTÖS.

Curian edusta. Oikealla Forum Romanum, vasemmalla Capitolium. Ovi perältä, johtava matalalle podiumille. Siitä portaat etualalle, jota paksujen pilarien välinen ristikko rajoittaa.

Collatinus syöksyy nopeasti ulos perältä. Brutus heti hänen jälessään.

COLLATINUS: Tuossa en minä tahdo olla mukana. Pois!

BRUTUS: Aiotko poistua kesken juhlapitoja?

COLLATINUS: Kautta taivaan, tuo ei ollut häneltä oikein! Hän loukkaa vanhaa kuningasta.

BRUTUS (nokkelasti): Uusi loukkaa aina vanhaa ja ravistunutta. — Ja sitäpaitsi: miksi ei meillä voisi olla kahta kuningasta? Toinen uusi, toinen vanha.

COLLATINUS: Sinulta ei saa koskaan järjen sanaa! — Mutta missä viipyy kuningas?

BRUTUS: Kumpaa tarkoitat sinä?

COLLATINUS (äkeästi): En Tarquiniusta! — Totta tosiaan, tätä pitäisi tuon kunnon vanhuksen olla näkemässä?

BRUTUS: Servius Tulliusta siis? — Hän on elonkorjuussa kaiken kansansa keralla, kuten sopii maan isälle, joka on väsynyt valtiotoimiin.

COLLATINUS: Vahinko! Ikuinen vahinko!

BRUTUS: Mikä vahinko? Hän korjaa siellä, Tarquinius Superbus täällä. —
Sinä näet: me tarvitsemme välttämättömästi kaksi kuningasta.

COLLATINUS: Hiljaa! Nyt ei ole leikinlaskun aika. — (Kuin itsekseen.) Lienee paras, että riennän vastaan hänelle ja koetan pyytää häntä tyynenä pysymään. Sillä muuten vuotaa tässä verta.

BRUTUS (viheltäen): Verta? Sitä vuotaa kuin viiniä tähän maailman-aikaan. — Etkö ole kuullut, että Tarquinius Superbuksen veli on langennut miekkaansa ja löydetty verilätäköstä kotinsa kynnykseltä?

COLLATINUS: Hassutusta! Näin vielä eilen aamulla tuikiterveenä hänet.

BRUTUS: Tämä kuuluu eilen keskipäivän aikaan tapahtuneen. — Ja hänen vaimonsa, vanhempi Tullia, on liukahtanut omissa portaissaan ja halkaissut takaraivonsa.

COLLATINUS: Mitä sanot? Milloin?

BRUTUS (järkähtämättömällä tyyneydellä): Tuo kuuluu eilen iltapäivällä tapahtuneen. — Tarquinius parka! Hänellä ei todellakaan ole viime vuorokauden kuluessa ollut suurta iloa suvustaan.

COLLATINUS: Tuosta kaikesta en minä ole mitään kuullut.

BRUTUS: Siitä näet, mikä etu on liikkua vähän kotinurkkien ulkopuolellakin, kaduilla ja kujilla, kuten minä esimerkiksi, vaikka sinä puolestasi olet aina sitä pelkäksi tyhjäntoimittamiseksi nimittänyt. Siellä saa kuulla yhtä ja toista, josta herrat senaattorit ja valtiomiehet eivät tiedä niin hölynpölyäkään.

COLLATINUS: Se on tyhjäntoimittamista! Mutta lieneekö jotakin perää omassa hölynpölyssäsi?

BRUTUS (ylemmyydellä): Kaikki on, kuten kerroin, tapahtunut. — Arvostella asioita ei minulle kuulu eikä minun järkivähäni siihen riittäisikään. Mutta onkia tietooni niitä … toivon, ettet siinä suhteessa ole tavannut mestariani.

COLLATINUS: Olet oikeassa. — (Vaipua syviin ajatuksiin.) Mikä turman päivä!

BRUTUS: Niin, ajattelepas, mikä onnettomuus! Langeta omaan miekkaansa…

COLLATINUS: Brutus! Tuo kuulostaa mielestäni varsin omituiselta.

BRUTUS: Entä sitten tuo toinen tapaus: jos joku muu, tavallinen ihminen, olisi kaatunut portaissa, olisi hän kenties nyrjäyttänyt jalkansa tahi saanut aimo kuhmun kulmaluuhunsa. Mutta tältä: kallo halki ja henki kankaalle heti! — Eikö se ole mustan murheellista?

COLLATINUS (kuin itsekseen): Ja hän tulee tänään kuninkaallisessa puvussa curiaan! — Brutus! Kautta taivaan, se mitä kerrot, on omiaan saattamaan minut outoihin ajatuksiin.

BRUTUS: Minun heikon aivokoppani taas ovat nämä tiheät kohtalon-iskut kokonaan myllertäneet. — Ajattelepas: kadottaa samana päivänä sekä veljensä että puolisonsa!

COLLATINUS (matalalla äänellä): Jospa se vaan olisi siinä…

BRUTUS: Niin. — (Nopeasti samaan ääneen tarttuen.) Jos hän vielä tänään appensa kadottaa, ei hänelle jää enää muuta lohdutusta kuin kaunis kälynsä ja kuningas-arvo. — Tarquinius parka! Hänen asiansa ovat todellakin hullusti. (Lyhyt vaitiolo.)

COLLATINUS (äkisti): Brutus! Tässä on olemassa salaliitto.

BRUTUS: Korkeat jumalat näyttävät tehneen salaliiton keskenään hänen heimonsa perinpohjin tuhotakseen!

COLLATINUS: Etkö usko: myös vanhan kuninkaan henki on vaarassa? Muuten ei Tarquinius Superbus ikinä olisi uskaltanut tulla tuossa asussa senaatin eteen.

BRUTUS: Kaikkien henki on vaarassa, jotka tavalla tahi toisella nyt seisovat liian liki Tarquiniusta. — Ai! (On tullut niin lähelle, että on koskettanut häneen, ja pakenee nyt koomillisella pelolla näyttämön toiselle puolen. Collatinus katsoo kummastuneena häneen.)

COLLATINUS: Mitä? Taasko ilveilijätemppuja? — Miksi irvistät niin omituisesti?

BRUTUS: Unohdin aivan, että olet itsekin hänen sukulaisensa.

COLLATINUS: Se olen, ja jos hänestä todella tulee kuningas, pitäisi minun sellaisena oikeastaan iloita hänen onnestaan. Mutta minä en soisi hänen tulevan kuninkaaksi tällä tavoin. — (Äkkiä, viitaten oikealle.) Tuossa hän on.

BRUTUS: Kuka? Servius Tullius, näen minä. — Nyt saadaan hauskaa!

COLLATINUS: Minne menet?

BRUTUS: Takaisin sisälle luonnollisesti. Onpa huvittavaa nähdä, kuinka nuo kaksi mahtuvat samalle tuolille istumaan. — Tuletko?

COLLATINUS: En. Minä pelkään tätä yhteentörmäystä. Servius Tullius on vielä kiivas ukko ijästään huolimatta eikä arvattavasti anna temmata valtaa noin vaan ilman muuta käsistään.

BRUTUS: Se on jo temmattu. Senaatti on vaitiolollaan hyväksynyt uuden kuninkuuden.

COLLATINUS (vakavasti): Brutus! Tämä päivä päättyy verisesti.

BRUTUS: Sitä parempi! Hahhah, tämähän on hauskempaa kuin juhlanäytäntö Circus Maximuksessa. (Menee nauraen perälle. Servius Tullius syöksyy oikealta, paljastettu miekka kädessään, vaippa epäjärjestyksessä ja harmaat hapset tuulessa liehuvina. Collatinus käy vastaan hänelle.)

COLLATINUS: Terve!

SERVIUS TULLIUS (läähättäen): Kuka olet? — Ah, Tarquinius Collatinus! Oletko nähnyt sukulaistasi? Häntä, tarkoitan, jota Superbukseksi nimitetään?

COLLATINUS: Hän on tuolla sisällä.

SERVIUS TULLIUS: Se on totta siis? Ja hän istuu kuninkaallisella istuimella, tuo rakas vävyni? — Pois! Minä lävistän hänet tällä miekallani.

COLLATINUS (asettuen hänen tielleen): Yksi sana!

SERVIUS TULLIUS: Se konnien päämies! — Mitä? Miksi tahdot minua pidättää? — Ahaa, myöskin sinä olet Tarquinius! Te olette kaikki tehneet salaliiton keskenänne. (Aikoo perälle. Collatinus kokee pidättää häntä.)

COLLATINUS: Seis!

SERVIUS TULLIUS: Mitä tahdot minusta?

COLLATINUS: Jos henkesi on kallis sinulle, varoitan sinua nyt tuossa mielentilassa curiaan menemästä.

SERVIUS TULLIUS (suuttuen): Sinä varoitat minua? — Häh? Tässä mielentilassa? Olenko minä hullu siis, joka kaipaa hoitajaa? Enkö minä ole kuningas enää?

COLLATINUS: Sitten, jälestäpäin selitän sinulle käytökseni. Nyt: tyynny ennen kaikkea, sillä muuten pelkään pahoin pian jääväni ainoaksi, joka vielä kuninkuutesi tunnustaa.

SERVIUS TULLIUS: Kuinka? — Pois, tahi kautta taivaan, opetan sinulle alammaisuuden ensi käskyn.

COLLATINUS: Salli minun puhua sinulle…!

SERVIUS TULLIUS (hätyyttäen häntä miekallaan): Miekkas maalle, ellet tahdo tulla tapetuksi kuin uhriteuras!

COLLATINUS: Sinä olet hullu!

SERVIUS TULLIUS: Ja sinä… Tarquinius! — Nyt kuolet sinä. (Tahtoo lävistää hänet miekallaan. Taistelevat. Collatinus lyö miekan hänen kädestään, Tarquinius Superbus ilmestyy kuninkaallisessa puvussa curian kynnykselle.)

TARQUINIUS: Kuka rikkoo rauhan curian edustalla?

SERVIUS TULLIUS: Ah! (On vaipunut kokoon miekkansa kadotettuaan, kimpoaa jälleen ylös ja tahtoo syöksyä podiumille. Collatinus estää häntä siitä. Tarquinius Superbus katsoo ylpeästi heihin.)

COLLATINUS (Servius Tulliukselle): Vielä viimeisen kerran pyydän minä sinua…

SERVIUS TULLIUS: Tuossa hän on! Minä revin elävältä hänet.

TARQUINIUS: Keitä olette? Miksi taistelette keskenänne? Ettekö tiedä, että senaatti kokoontuu, ja että paikka, jolla seisotte, vaatii ehdotonta hiljaisuutta?

COLLATINUS (Servius Tulliukselle): Kuuletko? Hän ei ole meitä tuntevinaan!

SERVIUS TULLIUS: Puhutellaanko minua näin?

COLLATINUS: Poistu siis! Sinä näet, että voimattomalla vihallasi tässä tilaisuudessa vain pahennat asiaasi.

SERVIUS TULLIUS: Irroita kirottu kätesi minusta! — (Puiden nyrkkiään Tarquiniukselle.) Tunnen Rooman lait ja asetukset paremmin kuin sinä, vallan-anastaja!

TARQUINIUS (tyynesti): Et näy tuntevan niitä. — Sinä siellä, miekka paljastettu kädessäsi! Kuka olet? Miksi pitelet tuota miestä? — Vastaa! Etkö näe, ketä puhuttelet?

COLLATINUS: Tarquinius Collatinus olen. Puhun Tarquinius Superbukselle.

TARQUINIUS: Puhut Rooman kuninkaalle.

SERVIUS TULLIUS (ärjäisten): Rooman kuningas olen minä!

TARQUINIUS: Käytöksesi ei todista sitä. — Mikä lieneekin kiista teidän välillänne, nyt käsken minä senaatin ja Rooman kansan nimessä teitä molempia täältä poistumaan.

SERVIUS TULLIUS: Kuinka? — (Vihan vimmoissaan.) Käsketkö sinä minua?

TARQUINIUS: Toivoin, että olisit tehnyt sen käskemättä.

SERVIUS TULLIUS (itseään osoittaen): Minä?

TARQUINIUS: Niin. Mutta harmaat hapset eivät ole aina viisaan mielen merkki.

SERVIUS TULLIUS: Ennen sinä poistut tältä paikalta kuin minä.

TARQUINIUS (levollisesti): Sepähän nähdään.

SERVIUS TULLIUS: Mies! Sinä saatat minut pois suunniltani. — Senaatti päättäköön meidän välillämme.

TARQUINIUS: Se on jo päättänyt. Minä olen nyt Rooman kuningas.

SERVIUS TULLIUS: Kansa ei ikinä vahvista sinun vaaliasi!

TARQUINIUS: Se jääköön Rooman kansan asiaksi. — Mutta nyt: poistutko tahi tahdot ennemmin, että kutsun liktorit tänne?

SERVIUS TULLIUS: Aah!

COLLATINUS: Heimomme nimessä!

TARQUINIUS (pelottavalla tyyneydellä): Hiljaa! Tämä ei ole mikään perheriita.

SERVIUS TULLIUS: Ei, me kaksi ratkaisemme sen. (Syöksyy podiumille käyden käsiksi Tarquiniukseen.)

TARQUINIUS: Hätätilassa voin itsekin suorittaa liktorin toimen. (Heittää alas portaita hänet. Servius Tullius kaatuu raskaasti ja jää virumaan näyttämön oikealle puolen. Collatinus rientää hänen luokseen.)

COLLATINUS: Kuningas kuolee!

TARQUINIUS (hitaasti): Taisin koskea liian kovasti ukkorähjään.
Tarkoitukseni ei ollut tappaa häntä.

COLLATINUS: Hän on taintunut, veri tihkuu hänen ohimostaan. — Tule ja auta häntä!

TARQUINIUS: Itse syyttäköön hän itseään. — (Ankarasti.) Hän maatkoon siinä. Kiellän kenenkään Rooman kansalaisen häntä auttamasta.

COLLATINUS: Suonet anteeksi, ellen nyt tottele käskyäsi. — Apua! Apua!

TARQUINIUS: Onneton! Etkö opi mitään hänen kohtalostaan?

COLLATINUS (hänestä välittämättä): Ei kuulu ketään tulevaksi. — Tästä on sana kansalle saatettava. Minun täytyy itseni mennä heitä etsimään.

TARQUINIUS: Niin totta kuin nimesi on Tarquinius…!

COLLATINUS: Juuri siksi. — Toivon, ettei sinua koskaan kuninkaana täten kohdeltaisi. (Rientää oikealle. Tarquinius Superbus tulee hitaasti alanäyttämölle, katsoo kauan maassa makaavaa, vavahtaa ja luo aran katseen ympärilleen. — Tullia saapuu nopeasti, kasvot riemusta säteilevinä, vasemmalta.)

TULLIA: Minun kuninkaani ja minun hallitsijani!

TARQUINIUS (väistäen hänen syleilyään): Hiljaa! St!

TULLIA: Tulen juuri Capitoliumilta. Siellä sanottiin senaatin kokouksen jo alkaneeksi.

TARQUINIUS: Se on alkanut. — (Puhuu Tullialle, silmä yhä maassa makaavaan kiintyneenä.) Senaattorit istuvat juuri sisällä.

TULLIA: Ja sinä olet ollut siellä?

TARQUINIUS: Olen.

TULLIA: Tuossa puvussasi?

TARQUINIUS: Niin.

TULLIA: Ja sinä olet istunut kuninkaan paikalla? Ja sinä olet johtanut keskustelua? — Noh? Mitä he ovat sanoneet?

TARQUINIUS: He ovat vaieten sallineet sen tapahtuvan.

TULLIA (riemuiten): Katsopas! Sinä olet Rooman kuningas! Sinä olet minun kuninkaani! (Tahtoo jälleen syöksyä hänen syliinsä. Tarquinius torjuu hänet luotaan kauhistuneena. Servius Tullius liikahtaa ja päästää hiljaisen valituksen. Tullia ei vieläkään huomaa häntä.)

TARQUINIUS: Hiljaa!

TULLIA: Miksi! — Olethan sinä Rooman kuningas! Onhan meidän tuumamme nyt onnistunut.

TARQUINIUS: On, mutta kuitenkin…

TULLIA (hämmästyneenä): Mutta kuitenkaan sinä et tahdo syleillä minua?
Miksi et?

TARQUINIUS: Mielestäni … sinun ilosi ei ole tässä … paikallaan.
(Kääntyy poispäin. Vaitiolo.)

TULLIA: Mikä vaivaa sinua?

TARQUINIUS: Ei mikään. (Vaitiolo.)

TULLIA (äkkiä epäilevästi): Elääkö sisareni?

TARQUINIUS: Ei.

TULLIA: Sinä surmasit hänet?

TARQUINIUS (hiljaa): Tein sen sinun tähtesi, Tullia.

TULLIA: Sitten minä en voi ollenkaan sinua ymmärtää. — (Hyväillen.) Miksi murehdit siis? (Painautuu kiinni häneen. Tarquinius tarttuu hänen käsiinsä ja katsoo kauan silmiin häntä.)

TARQUINIUS: Etkö sinä sure sisaresi kuolemaa?

TULLIA (kummastuneena): En! Olenhan itse tahtonut sitä.

TARQUINIUS: Mutta nyt, kun kuulet kuolleeksi hänet? Etkö sääli häntä?

TULLIA: En. — (Vaikenee, arastuu ja katsoo Tarquiniukseen. Toisella, epävarmalla äänellä.) Suretko sinä veljeäsi?

TARQUINIUS (hitaasti päätään pudistaen): Oikeastaan: en.

TULLIA: No niin?

TARQUINIUS: Entä jos isäsi olisi kuollut? Etkö häntä surisi?

TULLIA (hymyillen): Olethan sinä minulla. (Painautuu likemmä häneen.)

TARQUINIUS: Tullia: nyt kauhistaa sinun rakkautesi minua.

TULLIA: Miksi? — (Äkkiä, äänellä ohuella kuin tikarinkärki.) Etkö enää rakasta minua? Etkö enää rakastaa minua tultuani kuninkaaksi?

TARQUINIUS: Tiedät, että teen sen, Tullia. — Jos tahtoisinkin, en voisi olla sinua rakastamatta.

TULLIA (pakanallisella riemulla): Siispä olet sinä minun omani! (Lyö käsivartensa hänen kaulaansa, syleilee ja suutelee tulisesti häntä. Tarquinius vastaa huumautuneena hänen suudelmiinsa. — Servius Tullius voihkii äänekkäästi.)

TARQUINIUS: Hiljaa! (Irtautuu äkisti hänestä.)

TULLIA: Miksi? Mikä sinun on?

TARQUINIUS (kuiskaten): Etkö kuullut?

TULLIA: Mitä?

TARQUINIUS: Häntä, kuolevata! (Pakenee näyttämön toiselle puolen.)

TULLIA: Kuulet kummituksia. — (Nauraa.) Miksi pakenet? Luulisi kostotarten sinua ahdistavan.

TARQUINIUS (tukahtuneella äänellä): Kenties he tekevätkin sen. — Heitä on liian monta, näetkös.

TULLIA: Keitä? Kostottaria?

TARQUINIUS: Vainajia. Heitä on mennyt liian monta manalle. Nyt syyttävät he minua siellä.

TULLIA: Kiitä onneasi, että he ovat vainajia! Muuten et sinä olisi
Rooman kuningas.

TARQUINIUS: Vaatii tottumusta, näen ma, tulla murhamieheksi.

TULLIA: Vaatii tottumusta tulla kuninkaaksi. — Yksi murhe on minulla vielä: isäni! Oletko tavannut hänet?

TARQUINIUS (vaikeasti): Olen.

TULLIA: Onko hän tuolla sisällä? Mitä hän sanoi siis? — (Painokkaasti.)
Onko kaikki siis teidän kahden välillä nyt suoritettu?

TARQUINIUS: Minä … luulen … niin.

TULLIA: Hän luopuu siis hyvällä kuninkuudestaan? Hän alistuu sinun alammaiseksesi?

TARQUINIUS: Tuskin.

TULLIA (riehahtaen): Kuinka? — Toivon, että sinä et väistynyt? Toivon, että pidit puoliasi?

TARQUINIUS: Pidin.

TULLIA: Sitä odotin sinulta. — (Tyynemmin.) Kaikissa tapauksissa on sinun voittosi aina epävarma niin kauan kuin hän elää.

TARQUINIUS: Minä tiedän.

TULLIA (uhkaavasti): Siispä tiedät työsi. — Missä hän on? Jäikö teidän riitanne ratkaisematta?

TARQUINIUS: Luulen, että se on jo lopussa. (Kuiskaten.) Etkö kuule? Hän kutsuu sinua.

SERVIUS TULLIUS (heikolla äänellä): Tullia!

TULLIA: Todellakin: kuulin jonkun nimeäni mainitsevan. — (Kääntyy ja huomaa nyt vasta vanhuksen.) Isäni! Hän elää vielä?

TARQUINIUS: Niin, hän tahtoi temmata minulta kuninkuuden…

TULLIA: Ja sinä?

TARQUINIUS: … Minä heitin hänet alas portahia. Siinä hän lepää nyt.

TULLIA (nopeasti): Näkikö kukaan sinun tekoasi?

TARQUINIUS: Vain Collatinus, sukulaiseni. — (Vaikeasti.) Hänkin kauhistui sitä.

TULLIA: Hän? Ja kuka muu? — Jo tänne tullessani näin kansaa joka taholta virtailevan kaupunkiin. Jos hän tuosta vielä virkoaa ja ehtii koota ystävänsä, on sinun kuninkuutesi loppunut samassa kuin se on alkanutkin.

TARQUINIUS: Mitä vaadit minulta?

TULLIA: Tekosi täyttämään. — Ellei sinulla ole siihen voimaa…

TARQUINIUS (säpsähtäen): Ei, ei! Heitä on liian monta. Älä vaadi minulta mahdottomia!

TULLIA: Kuningas Tarquinius Superbus: kavahda, etten katso alas sinuun!

TARQUINIUS: Hän on isäsi!

TULLIA: Pistä miekallasi! — (Äänten sorinaa oikealla.) Etkö kuule? Kansa kokoontuu. Tori on jo täynnä väkeä. He tulevat tännepäin. — Nyt taikka ei milloinkaan! (On tarttunut Tarquiniuksen käsivarteen ja vetää häntä vanhukseen päin. Tarquinius tekee päättävän liikkeen, kalpa kohoaa hänen kädessään. Servius Tullius nousee viimeisillä voimillaan kyynärpäänsä varaan ja kutsuu heikolla, valittavalla äänellä tytärtään.)

SERVIUS TULLIUS: Tullia! Minun rakas tyttäreni!

TARQUINIUS: Ah! (Horjahtaa, miekka putoaa hänen kädestään. Brutus on edellisen aikana ilmestynyt curian kynnykselle ja seuraa jännitettynä kohtausta. — Äänten sorina kasvaa oikealta.)

TULLIA (raivostuneena): Raukka! (Tempaa miekan ja syöksee sen isänsä sydämeen. Servius Tullius kuolee. Brutus puhkeaa voimakkaisiin kättentaputuksiin.)

BRUTUS: Hyvä, hyvä! Oikein pistetty, gladiaattori! Suoraan sydämeen!

TARQUINIUS: Kuka puhuu?

TULLIA: Oh, se on vaan tuo vähämielinen! — Tule! Menkäämme!
Kansanjoukko vyöryy tännepäin.

TARQUINIUS: Minne?

TULLIA: Heitä vastaan-ottamaan. Rooma tahtoo nähdä kuninkaansa. —
(Ojentaa kätensä hänelle.) Tule!

TARQUINIUS (kauhistuen): Hänen ylitseen? En ikinä!

BRUTUS: Hyvä, hyvä! Oikein näytelty, näyttelijä! (Taputtaa vimmatusti käsiään.)

TULLIA: Tule! (Astuvat käsi kädessä Servius Tulliuksen ruumiin ylitse.
Äänten sorina oikealla on kasvanut myrskyksi.)

Esirippu.

KOLMAS NÄYTÖS.

Huone Tarquiniusten palatsissa Palatinumilla. Tyyli: etruskilainen.
Parrukatto, puupylväät; seinät fantastisilla maalauksilla koristetut.
Perällä avoin, poikittain kulkeva pilarikäytävä, josta portaat alas
Rooman torille. Taustassa laakso ja sen takana kukkula, jonka rinteellä
palanen vanhaa etruskilaista asutusta.

Tullia tulee vasemmalta aikoen poikki näyttämön. Sextus, perältä, kiirehtii nopein askelin portaita ja syöksyy äitiään syleilemään.

SEXTUS: Äiti! Äiti!

TULLIA: Sextus! Poikani! — Sinä olet palannut siis?

SEXTUS: Niin, äiti, tässä minä olen. — (Vallattomalla riemulla.) Ja nyt minä olen Rooman kuningas!

TULLIA (säpsähtäen): Mitä puhut?

SEXTUS: Niin, äiti, tiedäpäs: minä en kysynytkään Delphoin Apollolta ainoastaan isäni kohtaloa.

TULLIA: Mitä siis?

SEXTUS: Tahdoin samalla hiukan omaankin tutkistella. — (Vallattomasti.)
Nyt nähdään, paljonko on perää Delphoin suuren Apollon lauselmissa.

TULLIA: Poikani! Pilkkaatko jumalia?

SEXTUS (nauraen): Mieleni tekee joskus vain vähän härnätä heitä. — Mutta jos he kerrankin, ihmeeksi edes, puhuvat totta, silloin pitäisi minusta ennen pitkää tulla Rooman kuningas!

TULLIA: Sinusta?

SEXTUS: Tein tämän kysymyksen oraakelille: kuka on Tarquinius
Superbuksen jälkeen oleva Rooman hallitsija?

TULLIA (jännitettynä): Niin. Ja Pythia vastasi?

SEXTUS: Näin: "Hän, joka matkalta palattuaan ensin ehtii syleilemään äitiään."

TULLIA: Ah! (Painaa kädellä sydäntään tuskin enää voiden hillitä iloaan.)

SEXTUS: Kas niin, ja nyt minä olen palannut tältä matkalta ja nyt minä olen ensin ehtinyt syleilemään äitiäni. — (Ilakoiden.) Ja nyt minusta tulee Rooman kuningas!

TULLIA (hillityllä äänellä): Minä toivoisin sitä mielelläni. — (Vaitiolo.) Mutta sinun seuralaisesi? Ehkäpä joku heistä on jo ennen sinua ennättänyt Phoibos Apollon asettaman ehdon täyttämään?

SEXTUS: Mitä vielä! He tulevat kaukana jälestäpäin. Sitäpaitsi selittävät he koko lauselman toisella tapaa.

TULLIA: Toisella?

SEXTUS (nauraa): Brutus esimerkiksi. Et voi uskoa, kuinka hassu hän on.

TULLIA: Brutus?

SEXTUS: Päätä häneltä on aina puuttunut. Mutta nyt näyttää siltä kuin hän olisi viimeisenkin järkensä kipinän kadottanut.

TULLIA (kärsimättömästi): Mitä hänestä?

SEXTUS: Minä en ymmärrä todellakaan, kuinka kauan Rooman ritaristo voi pitää tuota miestä johtajanaan! Voitko sinä sen minulle selittää, äiti?

TULLIA (ylenkatseellisesti): Jotkut, arvattavasti vieläkin tuhmemmat miehet ovat löytävinään jotakin neroa hänestä.

SEXTUS: Hänestä! — (Nauraa jälleen täyttä kurkkuaan.) Mutta näin hän teki: heti kun olimme haahdesta rantaan astuneet, lankesi hän polvilleen, syleili ja suuteli maata…

TULLIA: Maata!

SEXTUS: … niin, ajattelepas, äiti, maata … ja kohotti aina välillä käsivartensa kuin rukoukseen kohti taivahia.

TULLIA: Miksi teki näin tuon kaiken?

SEXTUS: Saatpa kuulla. Se on vieläkin hullunkurisempaa. (Nauraa.)

TULLIA (miettien): Maata? — Miksi hän sitä suuteli?

SEXTUS: Maa on muka meidän kaikkien yhteinen äitimme, selitti hän…

TULLIA: Niinkö?

SEXTUS: … ja sen mukaan pitäisi nyt muka hänestä tulla Rooman hallitsija.

TULLIA: Brutuksesta?

SEXTUS (nauraen): Niin, Brutuksesta. Voitko kuvitella, äiti, mitään sen mielenvikaisempaa?

TULLIA: Kuka tietää. — (Levottomana.) Delphoin suuri Apollo käyttää usein sanoja, jotka näyttävät selkeiltä ensi katsannolla, mutta saattavat itse asiassa olla hyvinkin hämäriä ja salaperäisiä…

SEXTUS: Päinvastoin äiti, juuri päinvastoin! Ne näyttävät hämäriltä, mutta ovat päivänselkeitä sille, joka ne selkeästi ja rohkeasti ymmärtää.

TULLIA (huolestuneena): Voi olla. — Minä pelkään tuota miestä.

SEXTUS: Ketä? Brutusta? — (Nauraa.) Kenties alat sinäkin uskoa jo, että hänestä tulee Rooman kuningas?

TULLIA: Kenties. Minä en pitäisi sitä mahdottomana.

SEXTUS: Äiti! Nyt uneksit sinä.

TULLIA (poissa-oleva ilme kasvoillaan): … joskus kun ajattelen häntä, tuntuu minusta kuin voisi hänkin olla jonkun tuntemattoman jumalan oraakkelilause, täynnä himmeitä ja peljättäviä aavistuksia…

SEXTUS: Hän? — (Nauraa.) Jos hänestä tulee Rooman kuningas… (Mykistyy äkkiä huomatessaan isänsä Tarquinius Superbuksen, joka edellisen aikana on tullut oikealta ja pysähtynyt otsa rypyssä, käsivarret ristissä rinnan yli, erään pylvään taakse. Vaitiolo.)

TULLIA: Mitä aiot sanoa?

SEXTUS (kuiskaten): Isäni!

TULLIA: Missä?

SEXTUS: Tuolla, tuon pylvään takana. Hän seisoo siellä ja tarkastelee meitä katseella, joka saa kaiken veren suonissani jähmettymään.

TULLIA (hiljaa): Minä näen.

SEXTUS: Luuletko hänen meitä vakoilevan?

TULLIA: Hän vakoilee omia hiljaisimpia ajatuksiaankin. Sillä hän on mies, jota suuri pimeys ympäri piirittää.

TARQUINIUS (harvakseen): Kenestä tulee … Rooman kuningas?

TULLIA: Pojastamme Sextuksesta tietysti, ellei mitään arvaamatonta tule sinun kuolemasi jälkeen tapahtumaan. Mutta olkoon se aika vielä etäällä meistä!

TARQUINIUS: Aina tapahtuu jotakin arvaamatonta. — (Vaitiolo.) Täällä keskustellaan Rooman kuninkuudesta?

SEXTUS: Leikkiähän se oli, isäni armas, leikkiä.

TARQUINIUS: Luonnotonta leikkiä se oli. (Värähtävällä äänellä.) Minä … elän … vielä.

TULLIA: Kukaan ei ole sinusta kuolleena miehenä keskustellut.

TARQUINIUS: Hiljaa. Minä tunnen tuon puhetavan omasta nuoruudestani.

TULLIA (hiukan ivallisesti): Todellakin?

TARQUINIUS: Kyllä. Se ennustaa kuolemaa niille, jotka elävät vielä, ja ääretöntä vaivaa ja kärsimystä niille, jotka astuvat heidän sijalleen. (Vaitiolo. Käy kohti Sextusta ja pysähtyy hänen eteensä silmä tuimana ja tutkivan.) Sinä olet palannut siis?

SEXTUS: Olen, isäni.

TARQUINIUS: Ja Phoibos Apollon vastaus minulle?

SEXTUS: Kuuluu näin: "Jos Tarquinius Superbus sotaretkeltään palajaa voittajana takaisin Roomaan Porta Capenan kautta, ei hänellä ole enää mitään peljättävää kaikkena elin-aikanansa."

TARQUINIUS (innokkaasti): Kuinka? Porta Capenan kautta? — (Vaipuu mietteisiinsä.) Mitä sotaretkeä saattaa Delphoin jumala tarkoittaa? (Vaitiolo.)

SEXTUS (kuiskaten äidilleen): Luuletko, että hän äsken suuttui minulle?

TULLIA: Minä en tiedä. Mutta sellainen hän on: sinä näet, hänen sielunsa vaeltaa kaukana näistä maailmoista.

SEXTUS (päätä pudistaen): Minusta on hänen tilansa suorastaan huolestuttava.

TULLIA: Kuinka niin?

SEXTUS: Etkö usko, että hän siten kadottaa kaiken rauhansa ja elämän-ilonsa?

TULLIA (kuin itsekseen): Toimitarmonsa hän on jo aikaa sitten kadottanut. — Mutta mene nyt! Ethän ole vielä tervehtinyt edes vaimoasi.

SEXTUS: Oh, hän ei ole tainnut minua liiaksi ikävöidä! (Menee vasemmalle, luoden vielä aran silmäyksen isäänsä, joka on pysähtynyt oikealle etualalle mietteissään. Vaitiolo. Tullia lähestyy varovasti häntä.)

TULLIA: Armaani…

TARQUINIUS (säpsähtäen): Mikä on? — Oletko vielä täällä?

TULLIA: Etkö muista taikka kenties et tahdo muistaa, että tänään senaatti kokoontuu?

TARQUINIUS: Tarkoitat, että minun paikkani kenties tällä hetkellä olisi curiassa?

TULLIA (hiljaisesti): Kenties tarkoitan minä sitä.

TARQUINIUS: Tiedäthän, etten ole enää pitkään aikaan käynyt siellä. — (Kuin itsekseen.) Minulla on tätä nykyä muuta, tärkeämpää, toimittamista.

TULLIA (varovasti): Mietitkö Delphoin Apollon vastausta sinulle?

TARQUINIUS: Ehkä. Siksi pyydänkin sinua nyt olemaan minua häiritsemättä. (Siirtyy vasemmalle etualalle. Tullia jää paikalleen keskinäyttämölle. Vaitiolo.)

TULLIA: Kansa käy yhä tyytymättömämmäksi…

TARQUINIUS (kärsimättömästi): Käyköön!

TULLIA: Ja vihamieliset heimot Rooman ympärillä yhä rohkeammiksi…

TARQUINIUS: Luuletko sen minua liikuttavan?

TULLIA (pidätetysti): Mielestäni sen pitäisi liikuttaa kuitenkin Rooman kuningasta.

TARQUINIUS: Kuka sanoo, että tahdon olla Rooman kuningas? Kuka sanoo, etten tahdo olla ylhäisempi?

TULLIA: Mikä on kuningasta korkeampi?

TARQUINIUS: Se, joka … ei, sinä et ymmärtäisi sitä kuitenkaan. Paras, että päätämme tämän keskustelun. (Menee taustaan. Vaitiolo.)

TULLIA: Tahdoinkin oikeastaan kysyä sinulta vain yhtä asiaa.

TARQUINIUS: Mitä?

TULLIA (vienosti): Rakastatko minua vielä?

TARQUINIUS: Epäiletkö sitä? — (Kääntyy, katsoo häneen, tulee hänen luoksensa ja pitää kauan kiinni hänen käsistään. Sitten toisella, muuttuneella äänellä, josta eräs etäinen kaunis muisto soinnahtaa:) Olethan sinä Tullia, tulitukka!

TULLIA: Sinä nimitit minua nuoruudessani niin.

TARQUINIUS (purskahtaen): Minun nuoruuteni sammui vereen, samalla kuin nousi meidän rakkautemme!

TULLIA. Sitten mahdamme me tuntea kovin toisin nuo asiat sydämessämme.
Sillä minun nuoruuteni nousi vasta minun lempeni keralla.

TARQUINIUS (harvakseen): Siitä saakka … olen minä … vanha mies.

TULLIA: Kuitenkin kohosit sinä kuninkaaksi.

TARQUINIUS: Minun kuninkuuteni kävi minulle liian kalliiksi, Tullia.
Voitko sitä ymmärtää?

TULLIA: En.

TARQUINIUS (merkitsevästi): Tarkoitan: minä makselen sitä yhä vieläkin ja pelkään, että saan pian maksaa sen hengelläni…

TULLIA: Tarquinius!

TARQUINIUS (synkästi): En olisi ensimmäinen Rooman kuningas, joka murhataan. — (Pidätetyllä tuskalla.) Kuitenkaan en soisi, että hän sen tekisi!

TULLIA: Kuka?

TARQUINIUS: Hän, Sextus…

TULLIA (kauhistuen): Poikamme? Mitä mieleesi juolahtaakin?

TARQUINIUS: Samaa, mitä juolahti meidän mieleemme silloin, kun sinun isäsi virui curian portailla verissään! — (Kuin itsekseen.) Nonoh, emmehän ole vielä niin pitkällä…

TULLIA: Emmekä tule koskaan siihen, kautta jumalien!

TARQUINIUS (katsoo häneen): Noin olisi myöskin sinun isäsi ollut valmis kerran vannomaan. (Katsoo vielä hetkisen häneen, nyykähyttää päätään ja poistuu sitten hitaasti oikealle. Tullia jää keskinäyttämölle synkkänä eteensä tuijottamaan. — Herää ajatuksistaan, hengähtää, Poistuu vasemmalle. — Collatinus ja Brutus tulevat perältä.)

BRUTUS: Ai, ai! (Koettelee käsin kaksin päätään ja vääntää oikeaan ja vasempaan sitä hullunkurisesti irvistäen.)

COLLATINUS: Noh? Mitä lemmon kujeita taas?

BRUTUS (luoden arkoja katseita ympärilleen): Aina kun nousen tämän palatsin portaita, tuntuu minusta aivan kuin pelkäisi pääni niukahtaa nivelistään. — Ai!…

COLLATINUS: Aina vaan hullutuksia!

BRUTUS: Älä sano! Muista, miten kävi Tarquinius Superbuksen ensimmäiselle puolisolle! Luiskahtihan hän poloinen omissa portaissaan ja taittoi niskaluunsa…

COLLATINUS (leikillisesti): Onneksi nämä eivät ole sinun portaasi.

BRUTUS: Eivät, kiitos jumalien. Mutta olenpa nähnyt myös vanhan kuninkaamme Servius Tulliuksen kierivän kuin kiekko alas portaita eivätkä nekään olleet hänen omansa.

COLLATINUS (synkistyen): Tuon tapauksen muistan. — Kaksikymmentä neljä pitkää vuotta on siitä vierähtänyt.

BRUTUS: Minun ohitseni ovat ne lentäneet kuin laulava lintuparvi! — Mutta vieläkö ihmettelet, että olen siitä saakka oppinut kaikkia portaita syvästi kavahtamaan?

COLLATINUS: Lähemmin harkiten voi sinulla todellakin olla syytä pelkoosi.

BRUTUS: Niin, näetkös, minulle se olisi korvaamaton vahinko…

COLLATINUS (nauraen): Entä sitten Rooman kansalle ja senaatille, sillä joutuisihan silloin koko ritaristomme tavallaan päättömäksi!

BRUTUS: Se olisi niin heidän tapaistansa. Mutta mitä minun päähäni tulee…

COLLATINUS: … niin on turhaa, että enää pingoitat sitä minun tähteni. — Mutta tuolla tulee Sextus, jonka niskaan pyydän sinua raskaimmat ja kömpelöimmät sukkeluutesi kuormittamaan.

BRUTUS: Kiitos. — Miksi näyttää hän niin murheelliselta? (Sextus tulee vasemmalta, tervehtii nyreällä pään-nyykähdyksellä edellisiä.)

SEXTUS: Terve. Oletko siinä jo?

COLLATINUS: Kuten näet. Mutta sinä et näytä erikoisesti iloitsevan kotiintulostasi.

SEXTUS: Hm. Se ei ole ollut minulle juuri mikään mieluinen palaaminen.

BRUTUS (kiertäen ja katsoen joka taholta häntä) Näytäthän siltä kuin olisit maasi myönyt ja rahasi syönyt. — (Koettelee hänen vatsaansa.) Ai! Sentään on hänellä vielä nälkä, poikaparalla. Sen huomaa kyllä hänen ontelostaan.

COLLATINUS: Todellakin! Mikä vaivaa sinua?

SEXTUS (pahantuulisesti): Tulen juuri vaimoani tervehtimästä.

BRUTUS: Se olisi meidän pitänyt arvatakin!

COLLATINUS: Sitä vähemmän ymmärrän minä ystäväämme. — Eikö vaimosi ole ottanut hyvin vastaan sinua?

SEXTUS: Hm, saatan sen sanoakin teille. — (Traagillisesti.) Ei ole enää mitään hyvettä eikä uskollisuutta maailmassa!

BRUTUS: Ohoh! Mikä uutinen!

COLLATINUS (huolestuneena): Ystäväni: onko sinulle tapahtunut jotakin?

SEXTUS: Oikeastaan ei mitään odottamatonta. — (Jälleen traagillisesti.) Mutta niin suureksi en minä vielä olisi tapainturmelusta tässä kaupungissa uskonut!

BRUTUS: Etkö? Kun omia tapojasi ajattelen, en sitä isosti ihmettelekään!

SEXTUS: Veljet, veljet! Missä ajassa me elämmekään!

BRUTUS: Aika on paha, mutta jos aiot sitä ruveta parantamaan, täytyy sinun ensin parantaa paikka, sillä minusta on kuin en minä pitkään aikaan enää olisi kuullut omaa ääntäni tässä. — Mikä kanakoppi? (Vasemmalta iloisia nais-ääniä, huudahduksia ja vallatonta naurunkikatusta.)

SEXTUS (kärsimyksellä): Te kuulette itse. — Ei ole niin aivan hauska palata pitkältä matkalta kotiin, missä on ilo ylimmillään…

COLLATINUS: Ilo sinun palaamisestasi? Mutta onhan se niinkuin olla pitääkin.

SEXTUS (kiivaasti): Ilo minun poissa-olostani, ymmärrättekö! — No niin, minään siveyden ja uskollisuuden ihanteena en minä ole koskaan pitänyt puolisoani. Mutta luulin hänen kuitenkin ottavan varteen edes hiukan enemmän yleisiä tapoja…

BRUTUS: … joiden turmelusta juuri äsken pääsit valittamasta! — Mutta kuinka kohtasit sinä hänet?

SEXTUS: Pitopöydässä kohtasin minä hänet, joukko, Rooman ylhäisiä naisia ympärillään, kaikki seppelpäisinä ja posket viinistä punertavina…

BRUTUS: Kiitä onneasi, ettei joukko Rooman ylhäisiä miehiä häntä ympäröinyt! — Tässä tapauksessa tekisi mieleni miltei onnitella sinua.

SEXTUS (happamesti): Kuinka niin?

BRUTUS: Riennät yhtä syleilemään ja kohtaatkin puolentusinaa puolisoa.
— Mutta heidän puolisoitaan käy minun sääliksi todellakin.

SEXTUS (katsoo häneen): Myöskin minun. — Sinä et ole vielä käynyt kotonasi?

BRUTUS: En, enkä aio sinne noin vaan suinpäin syöksyäkään.

SEXTUS: Aavistat pahaa kukaties?

BRUTUS (arvokkaasti): Minä en tahdo valmistaa vaimolleni, yhtä vähän kuin itsellenikään, mitään epämiellyttäviä yllätyksiä. Siksi olen jo edeltäni lähettänyt orjan hänelle hyvissä ajoin tulostani ilmoittamaan.

SEXTUS: Se oli kyllä järkevästi ajateltu. Mutta luuletko hänen myös tavanneen kotona vaimoasi?

BRUTUS (ällistyneenä): Missä hän olisi siis?

SEXTUS: Siellä, pitopöydässä. — (Nauraen.) Ja sikäli kuin minusta tuntui, ei hänkään näyttänyt maan ydintä ja hedelmää halveksineen!

BRUTUS: Se virnasuu! (Pudistaa salassa nyrkkiään, tällä kertaa tuiki rehellisellä suuttumuksella. Sextus ja Collatinus nauravat. Brutus näyttää sangen nolostuneelta.)

COLLATINUS: Ystäväni, minä valitan todellakin teidän huonoa onneanne.

BRUTUS (äkkiä Sextukselle): Mutta nyt, kun he näkivät sinut ja arvasivat siis meidät kaikki palanneiksi…? Nyt lienevät he kukin kotiinsa kiirehtineet?

SEXTUS: Mitä vielä! He siirtyivät vain viereiseen huoneeseen jatkamaan juominkiaan. — (Vasemmalta iloisia ääniä, pitkää ja kaikuvaa naurunkikatusta.) Kuuletko, Brutus! Tahdotko, että lähetän sinne orjan sinun tulostasi ilmoittamaan? (Sextus ja Collatinus nauravat. Brutus siirtyy syrjään synkistyneenä.)

BRUTUS (mutisten): Se on hävytöntä, se on…

COLLATINUS: Onpa onni, ettei ainakaan minun vaimoni ole siellä. Sillä pelkäänpä muuten, että voisin sinun tavallasi ruveta jo kaikkea hyvettä ja uskollisuutta maailmassa epäilemään.

SEXTUS: Tällä kertaa hän ei ole todellakaan siellä.

COLLATINUS (luottavaisesti): Eikä millään muullakaan kertaa. Minun
Lucretiani viihtyy parhaiten värttinänsä ja kangaspuittensa ääressä.

SEXTUS: Sinun vaimoasi sanotaan siveäksi Lucretiaksi?

COLLATINUS: Niin, ja hän ansaitseekin sen nimensä kaikella kunnialla.

SEXTUS (epäilevästi): Mutta onko hän siveä myös sinun poissaollessasi?
Kas, se on pulma juuri.

COLLATINUS: Kyllä. (Hymyillen.) Voin taata hänet.

SEXTUS: Hassutusta! Kaikki naiset ovat tehdyt samoista tarvispuista.

COLLATINUS (hellällä ylpeydellä): Kenties kaikki muut, mutta ei minun vaimoni.

SEXTUS: Niin kaikki miehet sanovat. Ja sentään kaikki vaimot pettävät miehiään.

COLLATINUS: Sitten on siveä Lucretia ihana ihme heidän joukossaan.

SEXTUS (olkapäitään kohauttaen): Ei ole olemassa mitään ihmeitä, ystäväni. Minua vastaan ei ainakaan ole sellainen vielä milloinkaan kahdella jalalla kävellyt.

COLLATINUS: Kuuletko, mitä hän sanoo, Brutus? Etkö tahtoisi tulla todistajaksi minun puolestani? (Brutus on edellisen aikana kuunnellut katkeroitunein elein ilakoitsevia nais-ääniä vasemmalta, yrittänyt raivoissaan hyökätä sinne ja jälleen hillinnyt itsensä. Puuttuu nyt puheesen, silti äskeistä mykkää näyttelemistään unohtamatta.)

BRUTUS (äkeästi): Mitä siinä turhia kiistelette! Lyökää veto, lyökää veto, ja se, joka häviää, saa pitää sekä omansa että toisen vaimon että vielä minun vaimoni tuolta kaupanpäälliseksi! (Sextus ja Collatinus nauravat. Brutus hääräilee yksin ja hermostuneena pylväiden välissä vasemmalla taka-alalla.)

SEXTUS: Olkoon menneeksi, minä suostun. (Ojentaa kätensä.)

COLLATINUS (tarttuu nauraen siihen): Myöskin minä, mutta en sillä ehdolla, jonka Brutus mainitsee.

SEXTUS: Ehdoista voimme me kyllä sopia jälestäpäin. Nyt on vain kysymys siitä, kuinka yllättää vaimosi, ennenkuin hän on saanut tiedon sinun palaamisestasi.

COLLATINUS: Mikään ei ole sen yksinkertaisempaa. Sinä ratsastat meidän edellämme Collatiaan…

BRUTUS (happamesti): Pane pukki kaalimaan vartiaksi!

SEXTUS: Hyvä, minä ratsastan sinne. Ja te?

COLLATINUS: Me saavumme sinne tunnin pari myöhempään. Ja sitten istumme me viinin vierellä ja nauramme yhdessä koko tälle hullunkuriselle kiistanaiheelle. — Brutus! Erota! (Brutus tekee niin. Kirkas ja helisevä nauru vasemmalta.)

BRUTUS (tyrmistyneenä): Kuuletteko? Se oli hänen naurunsa. Minä tunnen sen.

COLLATINUS: Sinun vaimosi?

SEXTUS: Epäilemättä.

BRUTUS (puoli-ääneen): Se vintiö tietää jo minun tulostani ja kuitenkin julkeaa hän nauraa noin. — Eikö se ole ennen kuulumatonta? (Ulkona raikkaita torventoitotuksia. Ystävykset katsovat toisiinsa kummissaan.)

COLLATINUS: Noh? Mitä tämä on!

SEXTUS: Merkki taisteloon! (Rientävät taka-alalle.)

BRUTUS: Ketä vastaan? Onhan maassa rauha tietääkseni.

COLLATINUS: Tori on täynnä sotilaita. Kansa rientää kokoon kaikkialta.

SEXTUS: Tuosta täytyy meidän mennä selkoa ottamaan. (Kaikki nopeasti perälle. Torventoitotuksia. Tullia tulee vasemmalta, Tarquinius Superbus, täydessä sotapuvussa, kevein askelin ja kasvot riemusta säteilevinä oikealta.)

TULLIA: Mitä merkitsevät nämä taisto-äänet?

TARQUINIUS: Tullia! Tulen sinulle jäähyväiseni jättämään.

TULLIA: Minne aiot?

TARQUINIUS: Sinne, missä on paikka Rooman kuninkaan: sotakentälle!

TULLIA (iloisesti hämmästyneenä): Kuinka? Onko sota julistettu?

TARQUINIUS: Niin, sain juuri tiedon siitä senaatista.

TULLIA: Ketä vastaan?

TARQUINIUS: Volskilaisia, jotka jo kauan ovat häirinneet meidän rajojamme. — (Riemuiten.) Ajattele, mikä yhteensattuma! Juuri samana päivänä, jona Phoibos Apollon vastaus saapui minulle.

TULLIA: Se on totta.

TARQUINIUS: Nyt tiedän minä, mitä sotaretkeä taivaan vallat tarkoittavat. — Jos Tarquinius Superbus sotaretkeltään palajaa voittajana…

TULLIA (levottomana): Mutta ellet sinä palaja voittajana?

TARQUINIUS: Oh, sinä et ole nähnyt minua vielä sotakentällä! — (Syvään hengittäen.) Minä halajaa jälleen nähdä verta. He tulevat tuntemaan, että minä vielä vanhoillanikin olen isäni poika.

TULLIA: Tarquinius Superbus! Nyt tunnen minäkin taasen sinut. (Syleilee kiihkeästi häntä.)

TARQUINIUS: Pitkä yö on heittänyt varjonsa meidän välillemme. Nyt päivä koittaa korkeana.

TULLIA: Sen säteet jo sinun kulmiasi seppelöivät. — (Ulkona torventoitotuksia.) Sallitko, että saatan sinut sotarintamaan? (Menevät riemuiten perälle. Näyttämö on tuokion ajan tyhjä. Sitten vasemmalta varovin, hiipivin askelin nuori patriisi-nainen, seppel päässä, viinimalja kädessään, kurkistelee veitikkamaisesti ympärilleen ja viittaa vasemmalle.)

Kokonainen parvi nuoria patriisi-naisia pyrähtää näyttämölle. Kaikki seppelöityinä, toisilla viinimaljat, toisilla kitarat käsissään. Ulkona jatkuvia torventoitotuksia, sitten tasaista sotajoukkojen astuntaa.

Kaikki rientävät perälle ja viittovat vallattomasti jäähyväisiksi poistuville legionille. Tyrkkivät toisiaan, tekevät merkkejä, nauravat ja ilakoivat.

Torventoitotukset vaikenevat. — Kaikki rientävät kuin yhteisestä käskystä takaisin keskinäyttämölle, toiset lepääviin asentoihin, toiset plastillisiin ryhmiin kitarat käsissään. Taustan keski-osa verhotaan esiripulla. Kitarat helisevät. Nuori patriisi-nainen, joka on ensin tullut sisälle ja jonka kirkas nauru jo ennemmin on kaikunut näyttämön takaa, alottaa sangen uskalletun uhrihypyn.

Brutus ja Collatinus näkyvät perällä. — Uhrihyppy päättyy, naiset taputtavat ihastuneina käsiään.

Esirippu.

NELJÄS NÄYTÖS.

Huone Collatinuksen kotona Collatiassa. Ovi oikeanpuolisesta taustasta, toinen etualalta vasemmalta. Perällä pitkä penkki, vasemmalla taka-alalla tuikkiva hiilos, oikealla pöytä, hylly ynnä talouskaluja. Kaikki karua, yksinkertaista ja korutonta.

Myöhäinen iltahetki. Ulkona tuulta ja sateen ropinaa. Lucretia, penkin vasemmanpuolisessa päässä, kehrää värttinällä. Orjattaret samoin hänen vierellään. — Himmeä lamppu valaisee näyttämön taka-alan.

Koputus ovelle. Orjattaret lakkaavat työstään ja kuuntelevat. Lucretia kohottaa päänsä kummastuneena.

LUCRETIA: Kuka se voi olla? — (Uusi koputus.) Menkää ja avatkaa hänelle! (Orjatar tekee työtä käskettyä. Sextus tulee sisälle, päällysvaippa vettä valuvana, pysähtyy ovensuuhun ja katsoo uteliaasti ympärilleen.)

SEXTUS: Tämä siis on Collatinuksen koti!

LUCRETIA: Niin, tunnetko isännän vai ehkä saavutkin sanantuojana häneltä?

SEXTUS: Miksi sitä kysyt, kielevä tyttöseni?

LUCRETIA (miellyttävästi): Siksi että jos niin on, ei tervetulleempi vieras koskaan ole käynyt tuon kynnyksen yli.

SEXTUS: Hm. Saammehan nähdä. — (Huolettomasti orjattarille.) Pyydän teitä nyt tuloni talon emännälle ilmoittamaan.

LUCRETIA: Talon emäntä olen minä täällä.

SEXTUS: Kuinka? Oletko sinä Lucretia? — (Astuu peremmälle ja tervehtii kohteliaasti häntä.) Ja sinä kehräät todellakin?

LUCRETIA (hymyillen): Tietysti kehrään minä, — mutta koska näyt tuntevan minutkin nimeltäni, salli minun nyt kysyä sinulta, ketä puhuttelen.

SEXTUS: Anteeksi, enkö ole vielä sitä sanonut sinulle? Olen Sextus
Tarquinius, poika kuninkaan.

LUCRETIA: Poika kuninkaan! (Yrittää nousta hämmästyneenä, orjattaret seuraavat hänen esimerkkiään.)

SEXTUS: Ei, ei! Pyydän, istu! Ja te muut siellä, pysykää paikoillanne! — Noin. Juuri tuossa asennossa tahtoisin minä ijät kaiket nähdä sinut. (Lucretia painuu takaisin paikalleen yhä enemmän hämmästyneenä. Orjattaret, arkoina ja pelokkaina, seuraavat hänen esimerkkiään. Sextus on astunut oikealle etualalle ja tarkastelee nyt taustan ryhmää iki-ihastuneena.)

LUCRETIA: Minä en ymmärrä…

SEXTUS: Etkö? — Mikä armas taulu!… Nuo tytöt … tämä valaistus … sinä itse siellä värttinäsi takana… Minä en ole tiennyt, minä en ole voinut aavistaa, että olisi olemassa mitään samalla niin siveätä, kaunista ja päätä-pyörryttävän pyhää maailmassa! (Varjostaa silmänsä kädellään. Vaitiolo.)

LUCRETIA (arasti): Minä en ymmärrä, mitä huvia poika kuninkaan voi keksiä itselleen niin tavallisesta ja arkipäiväisestä näystä.

SEXTUS: Huvia, sanoitko? Suurin autuus on se minun sielulleni. — Siveä Lucretia! Tuon näyn tahtoisin minä painaa ikiajoiksi sydämeni syviinpään.

LUCRETIA (punehtuen): Miksi sanot minua siveäksi Lucretiaksi?

SEXTUS: Siksi että kaikki ihmiset nimittävät sinua niin. — Ah! Maan päällä on siis olemassa jotakin niin kaunista, että se voi pakottaa kuolevaisen ehdottomasti polvilleen. (Polvistuu. Lucretia nousee kokonaan hämmentyneenä, orjattaret seuraavat edelleen hänen esimerkkiään.)

LUCRETIA: Pelkään, että pilkkaat yksinkertaista työtäni ja pukuani…

SEXTUS (nousten nopeasti): En, kautta jumalien! — (Tarttuu hänen käteensä.) Heitä saatan minä pilkata, mutta heitäkin ainoastaan niin kauan kuin he pysyvät pilvien takana ja näkymättöminä. Nyt, jumalat, minä tunnustan teidän valtanne ja suuruutenne!

LUCRETIA: Se onkin aina tunnustettava.

SEXTUS: Se on tunnustettava silloin, kun he ottavat päälleen ihmismuodon ja meitä vastaan tuolla katseella hymyilevät…

LUCRETIA (hymyillen): Taikka tulevat iltamyöhällä meidän tupaamme, haastavat hassutuksia, lankeavat polvilleen ja tekevät jos joitakin temppuja, ollen muka aivan tyrmistyneitä näystä, jonka he voivat kohdata missä maalaisessa majassa tahansa (Nauraa sydämellisesti.) Oletpa sinä hyvin hullunkurinen!

SEXTUS: Olenko? — (Kokonaan hurmaantuneena.) Ja kuitenkin sanon minä sinulle: ei edes Delphoin suuren Apollon temppelissä ole täyttänyt minun sydäntäni sellainen hartaus ja nöyryys ja rauhallisuus kuin tällä hetkellä sinun kattosi alla.

LUCRETIA: Tosiaan!

SEXTUS: Sinä, joka olet niin viisas … voitko sen minulle selittää, siveä Lucretia?

LUCRETIA (pudistaa hymyillen päätään): En.

SEXTUS: Sallitko siis, että minä sanon sen sinulle?

LUCRETIA: En, sillä arvaan, että jälleen lausuisit joitakin hullutuksia. (Painaa päänsä ujostuneena Sextuksen rakastavasta silmänluonnista.) Miksi katsot minuun noin?

SEXTUS: Olet oikeassa. Maan mato! Mikä olen minä, että tohdin katsoa silmiin sinua?

LUCRETIA: Taas pilapuheita! Miksi ei sinulla olisi lupa katsoa minuun?
— (Sydämellisesti hymyillen.) Eihän silmä osaa ota.

SEXTUS (kuiskaten hänen korvaansa): Ei. Mutta syvältä minun sydämestäni soi ääni, joka sanoo, että sinua on vain rukouksilla ja uhriliekeillä lähestyttävä kuin kuolemattomia. — Ethän sinä suutu siitä minulle, siveä Lucretia?

LUCRETIA (hiljaa): En. — (Vaitiolo. Pois haihduttaen.) Mutta minua vaivaa, että sinä uudestaan ja yhä uudestaan ylistät minun siveyttäni.

SEXTUS: Todellakin? Se vaivaa sinua?

LUCRETIA: Niin, sillä ethän sinä tunne minua, et tiedä oikeastaan, olenko minä kala vai lintu. Näethän vasta ensi kerran minut.

SEXTUS (hymyillen): Mutta olethan sinä siveä Lucretia?

LUCRETIA: Mahdollista kyllä. Mutta en ole tottunut saamaan kunniaa siitä, mitä pidän velvollisuutenani…

SEXTUS: Niinkö?

LUCRETIA (vilpittömästi): … Samoin kuin pidän sitä jokaisen kunnon vaimon velvollisuutena, joka miestään rakastaa.

SEXTUS: Todella? ja sinä rakastat miestäsi?

LUCRETIA: Tietysti rakastan minä häntä.

SEXTUS: Miksi?

LUCRETIA (hämmästyneenä): Miksikö? — Teetpä sinä kummallisia kysymyksiä. — Tietysti siksi, että … siksi, että … no niin… (Hymyillen.) Tiedätkö, suoraan sanoen, tuota asiaa en minä ole koskaan tullut ajatelleeksi.

SEXTUS: Sallit ehkä, että minä autan sinua. — Sinä rakastat häntä siksi, että hän ensiksikin on sinun miehesi…

LUCRETIA (innokkaasti): Juuri niin! — Ja toiseksi…

SEXTUS: Ja toiseksi, koska hän on minun sukulaisen! — (Nauraa.) Tiedäpäs, Lucretia: niin erinomainen emäntä ja aviopuoliso kuin lienetkin, olet sinä sentään unohtanut yhden hyvin tärkeän asian.

LUCRETIA: Minkä?

SEXTUS: Ethän ole antanut minulle vielä edes tervetuliais-suudelmaa.

LUCRETIA: Ah, sekö se vain oli!

SEXTUS: Niin. Olen jo kauan sitä turhaan odottanut.

LUCRETIA (hämillään): En tiedä, onko se oikein sopivaa…

SEXTUS: Näin läheisten sukulaisten kesken? — (Hymyillen.) Hyi, Lucretia! Ajattelepas, mitä miehesi sanoo, jos hän kotiin palattuaan kuulee, että olet ottanut näin huonosti vastaan hänen ystäväänsä, poikaa kuninkaan.

LUCRETIA: En tunne myös, mikä on tapana kuninkaan hovissa. Mutta en tahtoisi miestäni minulle vihastuvaksi… (Suo suudelman hänelle.)

SEXTUS: Armas Lucretia! (Vaitiolo.)

LUCRETIA (haihduttaen hämmennystään): Mutta etkö aio riisua vaippaasi? Olethan likomärkä aivan. — Ja etkö tahdo istua tänne lieden ääreen? — Varropas, teen vähän tulta sinulle… Siinä on sinun hyvä kuivata vaatteitasi. (Heittää pari risukimppua lieteen. Tuli leimahtaa korkealle. Sextus riisuu vaippansa, istuu lieden ääreen ja ojentaa kätensä kohti sen suloista lämpimää.)

SEXTUS: Ah! — (Kuin itsekseen.) Tämä siis on Collatinuksen kotiliesi.

LUCRETIA (leikillisesti): Näistä emännän velvollisuuksista olisit sinä voinut minua muistuttaa. — Tytöt! Te saatte mennä levolle nyt. — Ja tähän pöydälle asetan minä sinulle hiukan viiniä ja palan paistia, jota itse äsken söimme, vaikka en tiedä, tokko se mahtanee kelvata pojalle kuninkaan. (Puuhailee toimekkaana pöydän ääressä. Orjattaret menevät. Sextus on sulkenut silmänsä uneksien. Vaitiolo. — Lucretia tulee ja koskettaa häntä hiljaa kädellään.)

SEXTUS: Ja nyt? Mitä nyt aiot?

LUCRETIA: Nyt aion sanoa sinulle hyvää yötä.

SEXTUS: Kuinka? Jätätkö minut?

LUCRETIA (hymyillen): Mieleni tekisi kyllä kuulla jotakin miehestäni, mutta näen, että olet nyt liian väsynyt viestien kerrontaan. — (Osoittaa vasemmalle.) Tuolla on huoneesi.

SEXTUS: Ja sinun? (Tarttuu hänen käteensä.)

LUCRETIA (osoittaen perälle): On tuolla. — (Hymyillen herttaisesti.)
Mutta vain tänä yönä…

SEXTUS: Miksi?

LUCRETIA: Siksi että meillä ei ole mitään vieraskamaria ja sinä saat nyt kunnian nukkua minun huoneessani.

SEXTUS: Sinun? Ja sinun miehesi siis?

LUCRETIA (hiukan surumielisesti): Minun mieheni on niin paljon poissa.
— Olen tottunut sitä miltei vain omakseni katsomaan.

SEXTUS: Siveä Lucretia! (Suutelee hänen kättään tulisesti.)

LUCRETIA (vetäen hiljaa kätensä pois): Hyvää yötä.

SEXTUS: Viivy vielä hetki! Tarinoimme vähän ja tulemme hyviksi ystäviksi.

LUCRETIA: Emmekö ole jo ystäviä?

SEXTUS: Tulemme vielä paljon paremmiksi. Etkö sinä toivoisi sitä?

LUCRETIA: Epäilemättä…

SEXTUS: Niinpä jäät sinä vielä hetkiseksi. Minä pyydän… Yö on niin pitkä ja minua vaivaa sellainen sisällinen levottomuus…

LUCRETIA: Minkä tähden?

SEXTUS: Minä en tiedä… Se seuraa sieluni ääretöntä yksinäisyyttä… (Kuin itsekseen.) Ei kukaan ole niin yksin kuin minä, ei kukaan avaran taivaan alla!

LUCRETIA (epätietoisena): Jäisin mielellänikin kanssasi vielä hetkeksi pariksi pakisemaan, ellen pelkäisi sinua aivan uneen uuvuttavani. — (Hymyillen.) Kas niin, nyt nukut jo taas!

SEXTUS: Minäkö? Mistä sen päätät?

LUCRETIA: Sinä suljit silmäsi ja näytit jälleen niin rajattoman väsyneeltä ja raukealta…

SEXTUS (katsoo kummallisesti häneen): Näytinkö? — Ihmetteletkö sitä?

LUCRETIA: En, oikeastaan, sillä onhan ilta jo myöhäinen ja sinulla on ollut pitkä matka tänne Roomasta tuulessa ja sateessa ratsastettavana.

SEXTUS (kuten edellä): Niinkö?

LUCRETIA: Niin, ja siksi tahdonkin jättää sinut nyt yksin lepäämään ja kuulla huomenna, mitä sinulla on minulle kerrottavaa … varmaan mahtaa se olla jotakin tärkeätä, koska se on saanut itse kuninkaan pojan liikkeelle lähtemään.

SEXTUS (pudistaa päätään hitaasti ja surumielisesti): Nyt ei viisas
Lucretia minua oikein ymmärtänyt.

LUCRETIA: Enkä? — Siksi onkin väärin sanoa minua viisaaksi Lucretiaksi.
Tiedän itse kyllä olevani hyvin typerä ja minun mieheni sanoo…
(Vaikenee äkkiä punehtuen.)

SEXTUS: Ja sinun miehesi sanoo mitä?

LUCRETIA: Nyt olin minä sanoa typerimmän typeryyteni.

SEXTUS: Juuri sen tahtoisin minä kuulla, näetkös.

LUCRETIA: Nauraaksesi minulle, niin.

SEXTUS (kauniisti): En, vaan sulkeakseni silmäni jälleen ja nähdäkseni unta onnesta, joka ei ole ihmislasten. — (Vaitiolo. Matalalla äänellä.) Nyt ymmärsit sinä minut, eikö niin?

LUCRETIA: En tiedä. — (Hiljaa.) Mutta minusta tuntuu kuin olisin sinut oikein ymmärtänyt.

SEXTUS: Ah! — Istu siis ja salli minun painaa pääni sinun syliisi ja uneksia, että tämä onni edes hetkisen on minun omani. (Tarttuu hänen käsiinsä ja vetää hänet lavitsan päähän istumaan. Lucretia sallii sen tahdottomana tapahtuvan. Pitkä vaitiolo.)

LUCRETIA: Sinä mahdat olla … hyvin onneton mies.

SEXTUS (raukeasti): Olen. Minulla ei ole paikkaa, kuhun pääni kallistaisin.

LUCRETIA: Kuitenkin on koti sinullakin.

SEXTUS: Minulla? — (Katkerasti.) Koti!

LUCRETIA: Niin, olenhan kuullut, että on sinulla vaimo valio. Eikö hän rakasta sinua täydestä sydämestään?

SEXTUS (kuten edellä): Minun vaimoni!

LUCRETIA: Myöskin äitisi elää vielä.

SEXTUS (kuten edellä): Minun äitini! — (Vaitiolo.) Ei, sinä et tunne heitä. Etkä minua! Sinä et tiedä, mitä on elämä siellä palatsissa!

LUCRETIA: En. Mutta olen kuvitellut, että se olisi niin paljon suurempaa ja korkeampaa kuin on elämä täällä meidän syrjäisessä maaseudussamme. — (Vaitiolo. Hymyillen.) Nyt nukut sinä.

SEXTUS (uneksien): Kuinka täällä on hiljaista! Kuulee aivan oman sydämensä tykytyksen.

LUCRETIA: Eikö sitä kuninkaan palatsissa kuule?

SEXTUS: Ei aina. — (Vaitiolo.) Tiedätkö, mitä nyt mietin, Lucretia?

LUCRETIA: Sano se minulle!

SEXTUS: Tuumin jäädä tänne elinpäiväkseni.

LUCRETIA: Varmaan tulisi sinun hyvin pian ikävä täällä. Ja sitäpaitsi, kun sinusta tulee Rooman kuningas…

SEXTUS (nauraen): Delphoin suuri Apollo on sen minulle ennustanut —
(Karkaa ylös.) Mutta kuinka sinä sen tiedät?

LUCRETIA: Arvelin, että se olisi aivan luonnollista. (Nousee.)

SEXTUS: Niinkö? — (Tarttuu hänen käsiinsä merkitsevästi.) Mutta minun isäni elää vielä.

LUCRETIA: Tarkoitan: tietysti vasta hänen kuolemansa jälkeen.

SEXTUS: Niinkö? — (Päästää jälleen hänen kätensä.) Mutta tiedätkö, kuinka minun isäni itse kohosi kuningasistuimelle?

LUCRETIA (hiljaisesti): Minä olen kuullut siitä.

SEXTUS: Hän tappoi edeltäjänsä kuin koiran ja minun äitini oli siinä hänelle avullisena! — (Äkkiä.) Sinä? Sinulla ei ole halua kuningattareksi?

LUCRETIA: Minun kunnianhimoni ei ole koskaan lentänyt niin korkealle. (Sextus katsoo vielä hetkisen häneen ja purskahtaa sitten kaikuvaan pilkkanauruun.)

SEXTUS: Jää sitten piikojesi ja värttinäsi luo! (Katsoo ympärilleen.)
Missä he ovat? Mihin he ovat menneet? Miksi et sinä kehrää, siveä
Lucretia? (Vaipuu ruhmolle lieden ääreen ja painaa pään itkien
käsiinsä. Lucretia katsoo neuvottomana häneen.)

LUCRETIA: Oletko sairas?

SEXTUS: Sairas sydämestä, siveä Lucretia, sairas sydämestä! — Ah, olisi parempi, etten koskaan olisi tämän talon ovea lähestynyt!

LUCRETIA: Kadutko käyntiäsi? Ja äsken sanoit sinä tahtovasi jäädä tänne elinpäiväksesi. — Katsopas: noin pian sinä muutat mieltäsi.

SEXTUS: Olisi parempi, sanon, sille, joka kerran syntyi syvyyksissä elämään, että hän ei ikinä näkisi jumalten taivaan korkeuksia! — Siveä Lucretia: sitä et sinä koskaan tule ymmärtämään.

LUCRETIA: Nyt en todellakaan ymmärrä sinua.

SEXTUS: Etkö? Etkö sittenkään, kun sanon, että olisi parempi sille, jonka paikka on yössä ja pimeydessä, että hän ei ikinä olisi siveän Lucretian kotiliettä lähestynyt? — (Vaitiolo.) Nyt menen minä.

LUCRETIA: Miksi?

SEXTUS: Siksi että rakastan sinua saakka hulluuteen. — Nyt tiedät sinä sen. (Vaitiolo.)

LUCRETIA: Nyt pyydän sinua itse lähtemään.

SEXTUS: Oletko vihainen siitä, mitä sinulle sanoin, Lucretia?

LUCRETIA: Olen … sillä pidin paljon sinusta.

SEXTUS: Ja nyt?

LUCRETIA (surumielisesti): Nyt olet siirtynyt minusta niin kauas kuin en koskaan elämässäni olisi kohdannut sinua. — Eikö totta, Sextus Tarquinius? Sitä ei olisi pitänyt sanoa minun mieheni ystävän ja sukulaisen.

SEXTUS: Hyvä, että muistutat minulle minun suvustani. Sillä olin jo unohtaa todellakin, että myöskin minä olen Tarquinius ja isäni poika, hänen, jota ylpeäksi nimitetään.

LUCRETIA: Minä puolestani en ole sitä hetkeäkään unohtanut.

SEXTUS: Hyvä. Siispä muistat, kuinka minun isäni saavutti sen naisen suosion, jota hän nyt nimittää vaimokseen ja puolisokseen?

LUCRETIA: Olen kuullut himmeitä huhuja kuiskittavan…

SEXTUS (terävästi): Katsopas, sinäkin olet kuullut niistä.

LUCRETIA: Kyllä, mutta olen aina kammolla evännyt itseni niitä uskomasta. Niiden täytyy olla pelkkää panettelua.

SEXTUS: Niinkö luulet? — (Hitaasti.) Minun isäni kuristi vaimonsa…

LUCRETIA: Se ei ole totta!

SEXTUS: On. Ja minun äitini pisti miehensä kuoliaaksi…

LUCRETIA: Ah!

SEXTUS: Niin sytyttivät he kaksi hääsoihtunsa ja hallitsevat vielä tänäkin päivänä Roomaa riemussa ja kunniassa. — (Hurjasti.) Siveä Lucretia! Olisiko sinusta miehesi murhaajaksi?

LUCRETIA: Mitä lausut minulle! (Pitää korviaan, pakenee häntä.)

SEXTUS (hampaittensa välistä): Pelkään, myöskin minä olen suvustani huonontunut. — (Nauraa katkerasti.) Mutta kun tulen kuninkaaksi, käsken ensin katkaista kaulan sinun mieheltäsi.

LUCRETIA: Silloin palkitset sinä huonosti kestiystävyyden, jota olet nauttinut hänen kattonsa alla.

SEXTUS: Ja sinut itsesi raastatan minä Tarquiniusten palatsiin Palatinumille. Hahhah! — Hyvää yötä! Tervehdi miestäsi minulta ja sano, että hän on voittanut vetonsa!

(Heittää vaipan hartioilleen ja menee nopeasti perälle. Lucretia katsoo hänen jälkeensä päätä pudistaen. Korjaa sitten ruoan pöydältä, katsoo vielä hänen jälkeensä, ottaa lampun ja poistuu vasemmalle. — Hiilos takassa on hiipunut hiljalleen. Näyttämö on nyt miltei pimeä).

(Sextus tulee takaisin. Kuiskaa: "Lucretia!" Hiipii vasemmalle ja kuuntelee henkeään pidättäen. Ovi aukenee, Lucretia, yöpuvussa ja lamppu kädessään, ilmestyy kynnykselle.)

(Sextus väistyy nopeasti vasemman puolisen taustan pimentoon.)

LUCRETIA: Unohdin sulkea oven.

SEXTUS (kuiskaten): Lucretia.

(Lucretia menee perälle, sulkee oven ja palajaa takaisin vasemmalle. Ovi vasemmalla jää hänen jälkeensä hiukan raolleen. Kapea valoviiva tunkee siitä näyttämön etualalle.)

(Sextus hiipii jälleen esille piilopaikastaan. Kuiskaa: "Lucretia!" — Tuli sammutetaan. Sextus odottaa vielä hetkisen ja syöksyy sitten nopealla liikkeellä vasemmalle.)

Esirippu.

VIIDES NÄYTÖS.

Paikka Rooman ulkopuolella. Taustassa korkea muuri, kulkeva poikittain yli koko takanäyttämön; sen keskikohdalla järeätekoinen portti, josta tie suoraan etualalle. Toinen tie oikealta vasempaan leikkaa sitä. Tienristeyksessä paatinen penkki. Vasemmalla jylhä piinjapuu ynnä sen takana pientä viidakkoa. — Myöhäisen iltapäivän valaistus.

Lucretia, yksin, kalpeana kuin kuolema ja liikkumattomana kuin kuvapatsas, nojaa piinjapuun runkoon, lasittuneella ilmeellä eteensä tuijottaen. Hän on avojaloin ja yöpuvussa, vain musta vaippa hartioillaan.

Collatinus ja Brutus tulevat perältä nopein askelin ja kiivaasti keskustellen. Yrittävät jo mennä hänen ohitseen häntä huomaamatta.

BRUTUS: Mutta siinä on Lucretia!

COLLATINUS: Missä?

BRUTUS: Etkö näe? Tuossa!

COLLATINUS (riemastuneena): Ah! Hän se on. — (Aikoo rientää häntä syleilemään, mutta pysähtyy hämmästyneenä Lucretian tuonen-tyynestä katsannosta. Sopertaen.) Onko … tämä … Lucretia? (Ojentaa kätensä epäröiden. Lucretia ei tartu siihen. Brutus on äkkiä tullut hyvin totiseksi ja väistynyt oikealle, seuraten sieltä kohtausta piinjapuun luona suurimmalla sisällisellä jännityksellä.)

LUCRETIA (soinnuttomasti): Tervetuloa takaisin kotimaahasi, Collatinus. (Vaitiolo. Collatinus katsoo Lucretiaan, vilkaisee Brutukseen, joka jälkimmäinenkin on äkkiä kuvapatsaaksi kangistunut. Naurahtaa vihdoin väkivaltaisesti Lucretialle.)

COLLATINUS: Onpas tämä eriskummallinen vastaan-otto! — (Vaitiolo.) Mitä tämä merkitsee? Onhan kuin kuoleman siivet kulkisivat tämän paikan yli.

LUCRETIA: Kuuletko sinä sen siipien suhinan, Collatinus?

COLLATINUS (leikillisesti): Pelkään, että se pesii tuossa piinjapuussa. Etkö tahtoisi siirtyä vähän syrjempään siitä, että voisin kiertää sinut käsivarrellani? — (Sydäntään osoittaen.) Täällä suhisevat vain siivet lemmen jumalan.

LUCRETIA: Kiitos. Minun on hyvä näin. Eivät lemmen, vaan kuolon sanomat humisevat nyt minun huuliltani.

COLLATINUS (kärsimättömästi): Etkö tahtoisi siis olla hyvä ja vihdoinkin selittää minulle, mitä merkitsee tämä narripeli?

LUCRETIA: Kyllä. Kokoan juuri sitä varten ajatuksiani. (Vaitiolo.)

COLLATINUS: Onpas ollut vasta vaivaa löytää sinua! — Me saavumme iltamyöhällä Collatiaan: sinä et ole kotona. Orjattaret eivät tiedä sinun lähdöstäsi mitään. Sanovat vain sinun jääneen kahdenkesken erään vieraan keralla…

LUCRETIA (päätään nyykähyttäen): Sextus Tarquiniuksen keralla, niin.

COLLATINUS: Missä hän nyt on?

LUCRETIA: Minä en tiedä.

COLLATINUS: Samapa tuo, kun tiedän hänen vain käyneen meidän kotonamme. — No niin, me riennämme takaisin Roomaan, luullen sinun lähteneen ehkä meitä etsimään: Roomassa ei ole kukaan nähnyt sinua…

LUCRETIA (katsoo tiukasti silmiin häntä): Tarquinius Collatinus: miksi et sinä heti matkalta palattuasi saapunut minua tervehtimään?

COLLATINUS: Minulla oli asioita Roomassa… Ja sitäpaitsi: lähetinhän minä tuon nuoren sukulaiseni sinulle tulostani ilmoittamaan.

LUCRETIA: Sinä lähetit suden edelläsi.

COLLATINUS (säpsähtäen): Kuinka? — (Vaitiolo. Sitten hiljemmin ja arastuneemmin.) Et usko kuinka levottomia olemme sinun tähtesi olleet…

LUCRETIA: Todella?

COLLATINUS: Tietysti. Emme ole tienneet, mitä ajatella…

LUCRETIA: Ettekö todellakaan?

COLLATINUS (tutkivasti): Sinun äänesi soinnahtaa niin vieraalta ja luonnottomalta eivätkä sinun kysymyksesi ole mitään kysymyksiä. — (Vaitiolo.) Vasta nyt, kun päivä painuu jo laskulleen, saapuu palatsiin kaksi maalaista, jotka kertovat sinun seisovan Porta Capenan ulkopuolella ja odottavan meitä.

LUCRETIA: Hyvä, että tulitte. Olen seisonut näin tuntikaudet tässä.

COLLATINUS: Kuinka? — Miksi et ole käynyt sisälle kaupunkiin? Taikka tullut suoraan palatsiin, missä arvasit meidän niin suuressa tuskassa ja hädässä olevan.

LUCRETIA (vaikeasti): Minä en ole uskaltanut.

COLLATINUS: Sinä. Mitä olet peljännyt muka?

LUCRETIA: Oma itseni on ollut hirvitys ja kalpea kauhu minulle. —
Toisinaan olen minä vavissut kuin kuutamon varjo tässä.

COLLATINUS: Ja seisonut siinä kaikkien ohikulkevien pilkkana ja naurun-esineenä. — (Väkinäisellä leikillä.) Hyi, etkö häpeä! Eihän se sovi Tarquinius Collatinuksen puolisolle.

LUCRETIA (hiljaisesti): Vain yksinkertaista maalaiskansaa on tästä kulkenut ohitse eivätkä he ole nauraneet minulle. Päinvastoin ovat he väistyneet syrjään kunnioittavasti ja kuiskineet puoli-ääneen keskenään: "Tuossa on muudan, jolla on sydämen suru."

COLLATINUS (kuten edellä): Eivätkö he ole kysyneet sinulta, onko sulhosi jättänyt sinut vai miehesi rikkonut vastaan vannottua uskollisuutta?

LUCRETIA: Eivät.

COLLATINUS: Sepä merkillistä!

LUCRETIA: He eivät ole olleet niin sukkelia. — He ovat vain pudistaneet päätään ja kaartaneet kauempaa minua häiritsemättä. (Vaitiolo.)

COLLATINUS: Ja nyt? Kuinka kauan aiot seisoa siinä?

LUCRETIA (katsoo häneen): Sinulla on kovin kiire, Collatinus.

COLLATINUS: Eipä suinkaan, mutta mielestäni vaikutamme me kaikki tässä tilaisuudessa hiukan hullunkurisilta…

LUCRETIA: Niinkö sinun mielestäsi?

COLLATINUS: Minä itse en suinkaan vähimmän meistä. — (Vaitiolo.) No,
Brutus? Eikö sinulla ole enää yhtään kokkapuhetta hammastarhassasi?

BRUTUS (kuivasti): Ei.

COLLATINUS: Sinä näet itse, Lucretia, olethan saanut hänetkin sanoillasi aivan jääksi jähmettymään. — (Vaitiolo. Hiljaa ja sydämellisesti.) Etkö aio tulla kotiin?

LUCRETIA: Minulla ei ole mitään kotia enää.

COLLATINUS: Sinulla? Ei kotia? — Oletko järjiltäsi?

LUCRETIA (soinnuttomasti): Eikä enää sinullakaan, Tarquinius Collatinus. (Painaa sydäntään suurimman tuskan vallassa.) Ah, jospa tietäisit…!

COLLATINUS: Mitä? — (Vaitiolo.) Sinä olet järjiltäsi. — Taikka olet sinä jostakin suuttunut minulle? — (Hiukan hämillään.) No niin, minä myönnän, että se oli kevytmielistä leikinlaskua, tuo, joka aiheutti Sextus Tarquiniuksen matkan sinne…

LUCRETIA (päätään nyykähyttäen): Minä tiedän: eräs veto.

COLLATINUS: Niin, eräs veto, jota minä heti kaduin sen lyötyäni…

LUCRETIA: Etkö peljännyt ollenkaan häviäväsi sitä?

COLLATINUS (naurahtaen): En. Se ajatus ei juolahtanut mieleeni todellakaan. — Mutta eihän se ollut niin suuri rikos? Eihän se ansainnut näin ankaraa rangaistusta?

LUCRETIA: Ei.

COLLATINUS: No niin? (Ojentaa kätensä.)

LUCRETIA (siihen tarttumatta): Etkö tahdo tietää tarkemmin, missä olosuhteissa Sextus Tarquinius tapasi minut?

COLLATINUS: Sitä ei minun todellakaan ole tarvis kysyä sinulta,
Lucretia.

LUCRETIA: No niin, sitten sanon minä sen sinulle kysymättäsi: hän tapasi minut värttinäni ääressä.

COLLATINUS (sydämellisesti): Sen arvasinkin! — Ja sitten juttelitte te hetken keskenänne…

LUCRETIA: Niin. Me juttelimme.

COLLATINUS: Ja sitten ratsasti hän takaisin Roomaan, vai kuinka? — Ihme vaan, että palatsissa ei ole kukaan, ei edes hänen vaimonsa, nähnyt häntä.

LUCRETIA: Niin, hän ratsasti … mutta hän palasi takaisin.

COLLATINUS: Takaisin?

LUCRETIA (tukahtuneella äänellä): Minä olin mennyt levolle juuri. — Silloin syöksyy Sextus Tarquinius äkkiä minun kammiooni, pyytää, rukoilee ja uhkaa minua…

COLLATINUS: Uhkaa?

LUCRETIA: … uhkaa kuninkaan kostolla ja omallaan, joka oli kohtaava meitä molempia, ellen minä heti suostuisi hänen kerallaan sopimattomiin.

COLLATINUS: Kautta jumalien! — Ja sinä?

LUCRETIA: … Minä olin miltei alaston … ja yksin … yö pimeä vain minun ympärilläni … ja hän oli jo sitä ennen minut julmilla puheillaan puolikuoliaaksi säikyttänyt…

COLLATINUS: Ja sinä? Sinä antausit hänelle?

LUCRETIA: Niin.

COLLATINUS: Ah!

LUCRETIA (syösten äkkiä hänen jalkoihinsa): Mutta tiedä, että tein sen ainoastaan henkeni hädässä ja koska kovin pelkäsin ja vapisin myös sinun puolestasi…

COLLATINUS: Minun!

(Kääntyy pois hitaasti ja peittää kasvonsa vaipallaan. Hänen hartiansa painuvat kumaraan: hän itkee. Pitkä vaitiolo.)

(Lucretia, maassa polvillaan, katsoo rukoilevasti ylös häneen. Vaippa on valahtanut hänen hartioiltaan: hän ei huomaa sitä. Brutus oikealla, yhä edelleen liikkumattomana, mutta ääretön sisällinen jännitys kasvoillaan. Pilvet kaupungin yllä palavat purppurassa.)

LUCRETIA (hiljaa): Kallis puolisoni! Eikö sinulla ole enää yhtään sanaa minulle sanottavaa? (Collatinus kääntyy hitaasti ja katsoo häneen. Lähestyy ja ojentaa kätensä hänelle.)

COLLATINUS: Nouse! — (Lucretia nousee väristen.) Sinun on kylmä?

LUCRETIA: On.

COLLATINUS: Sinähän vapiset kiireestä kantapäähän. — (Korjaa vaipan hänen hartioilleen.) Kuinka? Nyt vasta näen, kuinka ohuesti puettu sinä olet…

LUCRETIA: Minulla ei ole ollut aikaa sitä ajatella. — Heti kun hän oli poistunut, syöksyin minä ulos pimeään yöhön ja olen harhaillut siitä saakka pitkin lehtoja ja viidakoita… (Koettaa hymyillä.) Tämän vaipan lienen vain jostakin saanut hartioilleni…

COLLATINUS (hiljaa): Siveä Lucretia. (Suutelee lempeästi otsalle häntä. Lucretia nojaa päänsä raukeasti hänen povelleen.)

LUCRETIA: Näin on hyvä. (Vaitiolo.)

COLLATINUS: Ja avojaloin sinä olet! — Näetkö? Päivä menee mailleen ja kaste lankeaa… Meidän on nyt heti kotiin kiirehdittävä.

LUCRETIA (säpsähtäen): Ei! Ei kotiin! (Tempautuu irti ja katsoo suurin silmin häntä. Brutus on vaistomaisesti astahtanut askeleen lähemmäksi.)

COLLATINUS: Kuinka? Minne siis?

LUCRETIA: Luuletko minun todellakin kutsuneen teitä kahta tänne vain kuulemaan minun häpeääni ja vaikerruksiani?

COLLATINUS (hiljaisesti): En tiedä, miksi olet kutsunut meidät. Mutta arvelin sen tapahtuneen siksi, että…

LUCRETIA: … siksi että kostaisit minut, Collatinus! (Tempaa tikarin poveltaan, pistää sen sydämeensä ja vaipuu maahan äänettömänä.)

COLLATINUS: Lucretia! (Aikoo syöksyä polvilleen hänen ruumiinsa ääreen. Brutus estää häntä siitä.)

BRUTUS (juhlallisesti): Hiljaa! — Hän on oikeassa. Ei kyyneleitä. —
Toisin on Lucretia Collatinan kuolemaa vietettävä.

COLLATINUS: Ystäväni!

BRUTUS: Salli minun hoitaa vaimosi maahanpaniaiset! — Oh, minä vannon, että hän on saapa peijaat, joista vielä vuosituhannet tulevat kertomaan.

COLLATINUS (hämmästyneenä): Mitä aiot?

BRUTUS (kätensä kohottaen): Kostaa! — Kostaa, kuten hän itse käski meitä! — Kostaa hänen puolestaan, joka viruu tuossa verissään, kostaa kaikkien niiden puolesta, jotka Tarquinius Superbus on saattanut manalle ennen aikojaan! — Mutta kostaa ennen kaikkea koko Rooman kansan puolesta, jonka tämä turmaa tuova kuningasheimo on tallannut jalkoihinsa.

COLLATINUS: Syöstäkö hänet valtaistuimelta?

BRUTUS: Niin. Mitta on nyt täysi, Collatinus. Rooman kansa ei voi sietää tätä sortovaltaa kauempaa.

COLLATINUS (kokonaan tyrmistyneenä): Ystäväni! — Brutusko noin puhuu?

BRUTUS: Niin. On aika, että opit jo vihdoinkin minut tuntemaan.

COLLATINUS: Kuinka? Enkö tuntisi sinua, sinua, lapsuuteni leikkitoveria, nuoruuteni ystävää ja… (Katsoo häneen ja mykistyy äkkiä.) Ei, minä en tunne sinua. Näen aivan oudon miehen edessäni.

BRUTUS: Uuden, tarkoitat sinä?

COLLATINUS: Tuo ääni … tuo ryhti … vanhan ystävyytemme nimessä vannotan sinua sanomaan minulle: kuka olet?

BRUTUS (tarttuu hänen käteensä): Olen Brutus, olen ystäväsi, vaikka en se Brutus, mikä ennen olin ja joka sinua ennen on niin usein lystikkäillä leikkipuheillaan naurattanut.

COLLATINUS: Et … se … Brutus? — Kuka siis?

BRUTUS: Toinen, suurempi, korkeampi … synkkä kuin yö ja leppymätön kuin tähdet taivahalla…

COLLATINUS: Todellakin: onhan kuin kasvaisit puhuessasi!

BRUTUS (katkerasti): Niin hyvin on minun siis onnistunut oma itseni peittää, että kun ensi kerran elämässäni tahdon esille sen, ei minun paras ystäväni tunne minua! — (Painaa sydäntään.) Oh! Täällä sisällä on asunut aina eräs toinen Brutus…

COLLATINUS: Ystäväni: oikeastaan olen minä sitä aina aavistanut.

BRUTUS: Jos sinä olet sen aavistanut, niin sinä tiedät myös, mitä minä olen kärsinyt näinä vuosina, siitä saakka kuin vanha kuninkaamme Servius Tullius murhattiin…

COLLATINUS: Ja kuitenkin: kuinka sinä olet voinut ilveillä ja hymyillä, hullutella ja teeskennellä…?

BRUTUS (raivoisasti): Itkenyt verta minä olen, syönyt sappea minä olen ja kyyn kylmän myrkkyä keittänyt sydämessäni. — Aika on nyt kypsä, Collatinus. Minä tahdon Rooman kansan ja samalla oman sieluni tästä mätäpaiseesta puhdistaa.

COLLATINUS: Sinäkin olet surrut siis Rooman kohtaloa?

BRUTUS (katsoo häneen): Minä?

COLLATINUS: Niin. Sinäkään et ole siis ollut kylmä isänmaasi asialle?

BRUTUS: Minä? — Minä, joka en ole muuta miettinyt, siitä saakka kuin opin ajattelemaan? — Minä, joka en ole muuta murehtinut, siitä saakka kuin silmäni avautuivat näkemään rotuni rohkean pohjatonta kurjuutta ja häpeätä? Minä olisin outo isänmaani asialle!

COLLATINUS: Ystäväni! Tarkoitukseni ei suinkaan ollut loukata sinua…

BRUTUS: Minä, joka olen isänmaa itse, sellaisena kuin se nyt tomusta nousee, heittää naamionsa, paljastaa oikeat kasvonpiirteensä ja astuu esiin peljättävänä, vanhurskaana tuomarina vaatimaan tilille kaikki tyrannit ja väärintekijät!

COLLATINUS (hiljaisesti): Uskotko sinä siis, että se vielä voi nousta todellakin?

BRUTUS: Nyt se nousee, ja jumalat olkoot laupiaat sen äidin lapselle, joka nyt asettuu sen rankaisevaa valtaa vastustamaan. — Oh, mitä me olemme sietäneet ja nielleet näiden ajast'aikojen vieriessä!

COLLATINUS: Todellakin, tämä on ollut raskas aika jokaiselle Rooman kansalaiselle. Kukin on saanut kestää sen omalla tavallaan.

BRUTUS (pidätetyllä raivolla): Kuinka me olemme kumartaneet ja hymyilleet, kuinka me olemme luikertaneet ja liehakoineet! Suudelleet ruoskaa me olemme ja kiittäneet "kost'jumala" jokaisesta potkusta, jonka tuo tuolta Palatinumilta on suvainnut antaa meille.

COLLATINUS: Se on totta!

BRUTUS: Ja mitä me olemme saaneet siitä palkaksemme? Lokaa ja verta me olemme saaneet siitä niin paksulta, että me siihen pakahdumme ja siihen uppoamme!

COLLATINUS: Mutta voitko sinä siis todellakin kuvitella mielessäsi, että mikään vääryys ja väkivalta enää voisi pakottaa siveellisen suuttumuksen myrskyn tämän kansan povesta ilmi mylvähtämään?

BRUTUS: Niin totta kuin minä uskon omaan elämääni! Niin totta kuin minä uskon siihen myrskyyn, joka tällä hetkellä minun omassa rinnassani raivoaa! Niin totta kuin minä uskon tähtiin taivaalla ja jokaiseen vapaasen, itsenäiseen ajatukseen, joka näinä pitkinä vuosina on puhjennut kukkaan ja kypsynyt tekoon minun aivoissani: uskoani Rooman kansan terveesen ytimeen en minä toki vielä milloinkaan ole kadottanut.

COLLATINUS (hiljaisesti): Hyvä olisi, ellet erehtyisi. Omasta puolestani täytyy minun häpeäkseni tunnustaa, etten aina ole ollut enää niin aivan varma siitä.

BRUTUS: Kenties … en aina … minäkään. — (Jälleen riehahtaen.) Mutta mitä? Silloin kun Lucretia surmataan, silloinko ei Rooman kansa menisi vastaan murhaajia? Mitä? Silloin kun Lucretia Collatina häväistään omassa kodissaan, silloinko ei rikas ja köyhä, vanha ja nuori, tarttuisi tapparaansa? Minä en ainakaan voi muuta ymmärtää!

COLLATINUS (surumielisesti): Etkö?

BRUTUS: En. — Mitä? Jos vielä tämäkin saa rankaisematta tapahtua, silloinhan tippuvat tähdet taivaalta, silloinhan ei kannata elää enää, silloinhan kuolee kaikki kaunis maailmasta ja jää jälelle vain kaikki huono ja mätä ja madonsyömä! — Ei, ei, ei! — Siihen et sinä saa minua uskomaan, Collatinus.

COLLATINUS (päättävästi): Hyvä. Siispä kantakaamme ruumis kaupunkiin ja asettakaamme se julkiseen paikkaan nähtäväksi, ja minä vannon, että se on saapa olla siinä korjaamatta, siksi kuin sinä olet pitänyt sille lupaamasi hautapuheen.

BRUTUS: Ja minä vannon, että minä olen puhuva niin, että itse pimeä yö sen ympärillä on iskevä kekäleitä. — Mutta joutukaamme! Päivä on jo mennyt mailleen ja minä näen kaupungin päältä synkän ukkospilven kohoavan. Me saamme yöksi myrskyn, Collatinus!

COLLATINUS (lennokkaasti): Mutta aamuksi ihanan auringon-nousun!

(Yrittävät käydä käsiksi ruumiisen, mutta polvistuvat kumpikin kuin yhteisestä sisällisestä käskystä sen ääreen.)

(Pitkä vaitiolo. Nousevat hitaasti ja kantavat ruumiin kaupunginportista sisälle. Pian alkaa perältä kuulua yhä kasvavaa meteliä, huutoja ja äänten sorinaa. Portti suljetaan.)

(Sextus tulee juosten oikealta yrittäen kaupunkiin. Huomaa portin suljetuksi, huutaa, kolkutiaa, ei pääse sisälle. Vaipuu vihdoin paasipenkille epätoivoissaan. Meteli taustassa kasvaa kumeana ja onnettomuutta uhkaavana.)

(Tarquinius Superbus, tukka tuulessa ja parta hajallaan, vasemmalta.)

SEXTUS: Isä!

TARQUINIUS: Poikani Sextus! — (Syleilevät nopeasti.) Pois! Minun täytyy tuosta portista sisälle.

SEXTUS: Sinä et pääse siitä portista. Se on suljettu.

TARQUINIUS: Mahdotonta. — Minä olen jättänyt jälkeeni kaiken sotajoukkoni vain kiiruhtaakseni ennen yötä sisälle siitä. — Sillä tiedä, poikani: Minä palajan voittajana!

SEXTUS: Ah!

TARQUINIUS: Siksi älä enää kauemmin viivytä minua. Sillä minun täytyy sisälle Porta Capenan kautta. Sitten ei minulla ole enää mitään peljättävää kaikkena elin-aikanani. (Rientää perälle.)

SEXTUS: Minä sanon sinulle, isä: portti on kiinni.

TARQUINIUS (kolkuttaen): Hoi! Ohoi! — Kuka sulkee kuninkaan silmien edestä?

SEXTUS: Isä, minä pelkään. Mitä merkitsee tuo meteli kaupungissa?

TARQUINIUS: He ovat vain saaneet tiedon kotiintulostani ja uskollinen kansani siitä jo ennakolta iloitsee. — Hohoi, ohoi! Miksi ei kuule kukaan? Eivätkö vartiat ole paikoillaan? (Lyö ja potkii porttia. Vaitiolo.)

SEXTUS: Ei kukaan tule meille avaamaan.

TARQUINIUS: Sitten täytyy sinun sisälle jonkun toisen portin kautta.

SEXTUS: Tulen juuri toiselta portilta: minä en päässyt sisälle.

TARQUINIUS (ällistyneenä): Mitä tämä merkitsee?

SEXTUS: Samaa olen minäkin kysynyt. Mutta minä en uskalla antaa pahan aavistukseni vastata siihen.

TARQUINIUS (katsoo häneen): Sinä et uskalla…? — Mutta onhan tämä tuiki naurettavaa. Minä olen lyönyt viholliseni, palajan voittajana ja nyt en minä pääse Porta Capenan kautta Rooman muurien sisälle!

SEXTUS: Niin, isäni. Näyttää todellakin siltä kuin saisimme me viettää tämän yömme campagnalla.

TARQUINIUS: Mutta minun täytyy päästä! — Kuka minä olen sitten? Enkö minä ole kuningas Tarquinius Superbus? Enhän minä ole mikään keppikerjäläinen. — Hoi! Ohoi! (Lyö ja rynkyttää porttia.)

SEXTUS: Turha vaiva, isäni. Me olemme jätetyt ulkopuolelle. (Portti avautuu samassa.)

TARQUINIUS: Ei. Sinä näet: portti avautuu. Vihdoinkin! — Nyt täyttyy vihdoinkin oraakelin lause. (Tullia syöksyy ulos kaupungista kuin kostotarten ajamana. Portti sulkeutuu.)

SEXTUS: Äitini!

TARQUINIUS: Tullia! Minne aiot?

TULLIA: Pois!

TARQUINIUS: Minun täytyy sisälle tuosta portista. — (Vaipuu kokoon.)
Ah! Se on jälleen sulkeutunut!

TULLIA: Pois, jos henkenne on kallis teille! — Me olemme karkoitetut maanpakoon.

SEXTUS: Me? (Kääntyy hitaasti ja peittää kasvonsa vaipallaan.)

TARQUINIUS (ylpeästi): Kuka ajaa meidät maanpakoon?

TULLIA: Kansa!

TARQUINIUS: Rooman roskaväki?

TULLIA: Minä en tiedä, mutta kaupunki on heidän hallussaan. — Sanotaan, että senaatti istuu … pidetään juuri kansankokousta forumilla…

TARQUINIUS: Nyt? Illalla?

TULLIA: Soihtujen valossa. — Ja puhujalavalle on asetettu ruumis…

TARQUINIUS: Ruumis? Kenen?

TULLIA: Lucretia Collatinan, joka on saanut surmansa omasta kädestään. — Brutus puhuu kuin ukkosen jumala! Tuliset lieskat sinkoilevat hänen kieleltään.

TARQUINIUS (kokonaan hämmästyneenä): Brutus? — Mitä tämä on? Kuinka on tämä kaikki ymmärrettävä?

TULLIA: Minä en tiedä. — Kaikki huutavat ja huitovat kuin mielenvikaiset. — Kukaan ei pääse ulos eikä sisälle kaupunkiin.

TARQUINIUS: Mutta sinä?

TULLIA: Minut noudettiin väkisin palatsista. — Pois! Pakoon! Pakoon!
Pelkään, että he voivat katua päätöstään ja ajaa takaa meitä!

TARQUINIUS: Mitä päätöstä?

TULLIA: Että sinä et ole kuningas enää, että me olemme ajetut maanpakoon! — Pois! Nopeasti!

(Näyttämö on edellisen aikana hämärtynyt. Pilvi kaupungin päällä iskee tulta. Nyt yhä kasvavaa ukonjyrinää.)

TARQUINIUS (kauhistuneena): Onko sitten maailmanloppu? Valitaanko uutta kuningasta?

TULLIA: Ei. "Ei mitään kuninkaita enää!" "Kansa itse hallitkoon nyt itseään!" — Näin he huutavat.

TARQUINIUS: Ei mitään kuninkaita —? Kansa itse —?

TULLIA: Niin. Luulen, että jo huomenna tasavalta julistetaan…

TARQUINIUS: Häh? Tasavalta? Ei mitään kuninkaita enää? — (Kuin itsekseen.) Sitten on meidän aika todellakin tarttua mieron sauvaan. (Peittää kasvonsa vaipallaan. Pitkä vaitiolo.)

TULLIA (hiljaa): Armaani! Meidän on nyt lähdettävä. Yö yllättää, raju-ilma on kohta meidän päämme päällä. — (Ukkosta ja salamoita.) Etkö kuule? Pois, nopeasti, jostakin vuorenkolosta tahi ystävällisestä majasta turvaa etsimään!

TARQUINIUS: Vuorenkolosta! Voinko minä turvautua jumaliin?
Ystävällisestä majasta? Voinko minä turvautua ihmisiin?

SEXTUS (äkkiä): Isä! Mutta on sinulla sotajoukko! Onhan sinulla voitollinen armeija takanasi!

TARQUINIUS: Poikani! Minun uljas poikani! — (Syleilee häntä.) Miksi et sitä minulle ennen sanonut?

TULLIA: Turhaa toivoa! Jo käyvät tällä hetkellä salaiset käskyt kaikkialle, armeijaan, maakuntaan. Sinä olet henkipatto mies, Tarquinius Superbus, ja kuka tahansa saa surmata sinut, jos sinut tavataan Rooman alueella.

(Pitkä vaitiolo. Tarquinius Superbus on vaipunut kokoon. Ukkosta ja salamoita.)

TARQUINIUS: Mutta mikä tapaus on voinut olla syynä näin äkilliseen ja yksimieliseen kansan kapinaan? — Ah! Tuo ruumis? Kenen se oli?

TULLIA: Lucretia Collatinan. Sanotaan, että poikamme Sextus on häväissyt hänet.

TARQUINIUS: Onko se totta?

SEXTUS (langeten hänen jalkoihinsa): Isä! (Vaitiolo.)

TARQUINIUS: Nouse! — (Harvakseen.) Sinä olit siis isäsi poika.

TULLIA: Tarkoitat: meidän poikamme, Tarquinius. (Laskee kätensä hänen olalleen.)

TARQUINIUS (kuten edellä.) Tässä on siis koko perhe kokoontunut. —
(Vaitiolo. Ukkosta ja salamoita. Sade lankeaa.) Menkäämme!

TULLIA: Minne?

TARQUINIUS: Jonnekin, missä ei sade pieksä meidän kasvojamme.

SEXTUS (itkien): Siis erämaahan kuolemaan!

TARQUINIUS: Vaeltamaan ovelta ovelle, jos niin tarvitaan.

TULLIA: Tarquinius Superbus! Sinä suuri sulho minun nuoruuteni!
(Syleilee itkien häntä.)

TARQUINIUS (särkyvällä äänellä): Tullia, tulitukka! — (Hilliten itsensä.) Ojenna minulle toinen kätesi! Ja poikani Sextus ojentaa minulle toisen. — (Suurimmalla ponnistuksella.) Kas niin! Ja nyt kohti tuntemattomia kohtaloita. (Vaeltavat hitaasti vasemmalle. Tullia ja Sextus itkevät ääneen, Tarquinius Superbus kulkee hartiat kumarassa ja hoippuen kuin vanha ukko heidän välillään. Ukkosta ja salamoita.)

Esirippu.

SHAKKIPELI

Kuvaelma karkelon ja pantomiimin kera

HENKILÖT:

NIILO OLAVINPOIKA, Särkilahden herra. DOMINUS BARTHOLOMAEUS. KUOLEMA.
KIRVES, asemies.

Näyttämö esittää keski-aikaista suomalaista ritaritupaa. Aika: 1400-luku.

Kynttilät ovat sytytetyt. Särkilahti istuu yksin shakkilaudan ääressä, katsoen välillä tuntilasiin. Kulkuset kilahtavat ulkona. Koira haukkuu. Pian astuu sisälle Dominus Bartholomaeus, hengellisen säädyn puvussa. Särkilahti rientää vastaan hänelle.

SÄRKILAHTI: Täsmällinen kuten aina, Dominus Bartholomaeus. Pääsin juuri katsomasta tuntilasia.

BARTHOLOMAEUS kumartaa, hymyilee.

SÄRKILAHTI: Ettehän vaan liene vilustanut itseänne? Matka on pitkä pappilasta ja taivas on pyryn jälkeen kylmäksi tähdittynyt. Pisara viiniä, jos suvaitsette?

BARTHOLOMAEUS kohottaa juomasarven huulilleen ja laskee sen takaisin pöydälle yhtä äänettömänä.

SÄRKILAHTI: Maljanne, ja tervetulemaan! — Kas niin, huomaan jo, että silmänne palavat shakkipöytään. Kenties voimme heti alottaa. (Istuvat.)

BARTHOLOMAEUS viittaa häntä alkamaan.

SÄRKILAHTI: Aivan oikein, tänään on minun vuoroni alottaa. Teidän muistonne on pettämätön. (Siirtää.) — Jaa, jaa, kuinkahan monta vuotta me olemme näin joka lauantai-ilta tässä tuvassa toisiamme vastapäätä istuneet? Pian neljäkymmentä, luulen minä.

BARTHOLOMAEUS nyykähyttää päätään.

SÄRKILAHTI: Ja niiden vuosien vieriessä on paljon tapahtunut. Monta hallitsijaa on meillä ollut, monta ystävää on meiltä kuollut, piispat ja valtaherrat ovat vaipuneet istuimiltaan, sotajoukot toisiaan vastaan välähtäneet. Tällaista sekasortoa, mikä nykyään Suomenmaassa vallitsee, emme me sentään vielä koskaan ole kokeneet. Mikä on teidän mielipiteenne siitä, Dominus Bartholomaeus?

BARTHOLOMAEUS tekee ristinmerkin, siirtää.

SÄRKILAHTI: Tiedän teidän kannattavan Kristian Oldenburgilaista. Suokaa anteeksi, siinä asiassa eroavat meidän mielipiteemme tykkänään. Minä en todellakaan ymmärrä teitä. Kaarle Knuutinpoika Bonde on meidän oikea ja laillinen hallitsijamme.

BARTHOLOMAEUS tekee epäävän liikkeen.

SÄRKILAHTI (kiivastuneena): Eikö? Niin minä tiedän, se on teidän esimiehenne, piispa Konrad Bitzin ansiota. Hänen valtiolliset vehkeilynsä ovat monta kirkasta päätä Suomen papiston keskuudessa sekoittaneet. Mutta että tekin, Dominus Bartholomaeus!… Ahaa, te tahdotte saada minut kiivastumaan, murhataksenne minulta tuossa yhden talonpojan? (Pelaavat hetken aikaa äänettöminä.)

BARTHOLOMAEUS siirtää, hymyilee.

SÄRKILAHTI: Ei, minä vakuutan, te ette tule siinä onnistumaan. — (Siirtää.) Kristian Oldenburgilaisen aika on ohitse. Vaikka Kaarle Knuutinpoika ei enää ikinä Ruotsin valta-istuimelle pääsisikään, eivät sen suurmiehet sentään tule Kristian Oldenburgilaista kuninkaaksi tunnustamaan. Teidän piispanne olisi sen vuoksi parasta luopua turhista juonistaan, jotka vaan ovat omiaan syöksemään koko isänmaamme varmaan turmioon.

BARTHOLOMAEUS katsoo ylös korkeuteen.

SÄRKILAHTI: Näen, että te toivotte apua Jumalalta. Ja sitä onkin tarvis, kautta Maarian, sillä olot eivät enää ole siedettävissä. Vai mitä te arvelette? Kaarle Knuutinpoika asuu Raaseporissa ja nimittää itseään Jumalan armosta Ruotsin, Norjan ja Göötainmaan kuninkaaksi. Piispa Konrad Bitz asuu Kuusistossa ja pitää salaista yhteyttä Kristian Oldenburgilaisen kanssa. Eerikki Akselinpoika Tott on valtionhoitajana julki sodassa arkkipiispa Juho Pentinpoika Oxenstjernan kanssa, joka äskettäin kuuluu Tanskaan paenneen.

BARTHOLOMAEUS ottaa talonpojan.

SÄRKILAHTI: Te saitte talonpojan, mutta minä vakuutan, että se voitto on käyvä kalliiksi teille, ystäväni. — (Siirtää.) Voisin salaisuudessa kuiskata teille jotakin: olen juuri saanut tärkeitä uutisia Tukholmasta. Mutta sormi suulle, Dominus Bartholomaeus, sormi suulle…

BARTHOLOMAEUS tekee puustavillisesti liikkeen.

SÄRKILAHTI (kuiskaten): Tottien ja Kristian Oldenburgilaisen välillä on puhjennut sota. Eerikki Akselinpojan on pakko nyt kallistua Niilo Sturen ja hänen johtamansa talonpoikais-liikkeen puolelle. Ja tiedättekö, mikä on siitä oleva seurauksena? Kaarle Knuutinpoika Bonde astuu kolmannen kerran Ruotsin valta-istuimelle.

BARTHOLOMAEUS pudistaa päätään, hymyilee.

SÄRKILAHTI: Te ette usko sitä? — Ahaa, te olette kuullut, että Ruotsin kruunu on jo tarjottu jälleen Kaarle Knuutinpojalle, vaikka hän erikoisista syistä ei ole suostunut sitä vielä vastaanottamaan? Uskokaa minua, hän ottaa sen kyllä… Mitä? Te pudistatte jälleen päätänne? Te hymyilette? Tekin olette kuullut siis?…

BARTHOLOMAEUS laskee sormen suulleen.

SÄRKILAHTI: Se on panettelua, minä vakuutan teille, sen täytyy olla pelkkää panettelua?… Mitä, Kaarle Knuutinpoika, uljain, ritarillisin Ruotsin ylimyksistä, ihastunut yksinkertaiseen linnankomentajan tyttäreen? Kenenkä tyttäreen, sanotte te? Abrahamin, Raaseporin linnanherran… Hän? Mahdotonta! Kuka? Kaarle Knuutinpoika Bonde? Hän, jonka ensimmäinen puoliso oli Birgitta Tuurentytär Bjelke ja toinen Kaarina Kaarlontytär Gumsehufvud?… Ja nyt? Kristiina, Abrahamintytär! — (Nauraa.) Teidän täytyy myöntää, rakas ystäväni, että tuo on tuiki mahdotonta! — Mitä? Rakkausko?…

BARTHOLOMAEUS osoittaa sydäntään.

SÄRKILAHTI (nauraa): Kaarle Knuutinpoika ei ole nuori enää. Hän tietää, mitä hän on omalle arvolleen ja aateliskilvelleen velkapää. Mitä sanoisi siitä Ruotsin aatelisto? Ja mitä Suomen? Nyt juuri, kun hän kohta kruunataan kuninkaaksi? Sillä hän kruunataan, olkaa varma siitä! Eerikki Akselinpoika Tott on jo kokoonkutsunut valtiopäivät Tukholmaan…

BARTHOLOMAEUS kohottaa kaksi sormea taivasta kohti.

SÄRKILAHTI: Kaikki on Herran kädessä, tietystikin. Mutta niin totta kuin minä aion voittaa tämän pelin … katsokaa, nyt alotan minä hyökkäykseni ja uhkaan heti kuningasta. Shak!

BARTHOLOMAEUS siirtää, hymyilee.

SÄRKILAHTI: Te ette usko sen onnistuvan?… Hyvä, minä ehdotan pientä vedonlyöntiä teille. Te pelaatte mustilla, minä valkoisilla. Musta kuningas olkoon Kristian Oldenburgilainen, valkea Kaarle Knuutinpoika. Jos musta voittaa, lupaan minä heti yhtyä piispanne Konrad Bitzin kera Kristian Oldenburgilaisen kuninkuutta kannattamaan. Samoin lupaatte te, jos valkea voittaa, yhtyä minuun ja tervehtiä ilolla … huomatkaa, Dominus Bartholomaeus, oikealla, rehellisellä sydämen-ilolla, Kaarle Knuutinpoika Bondea ainoaksi lailliseksi hallitsijaksenne, sekä olla hänestä enää mitään kurjia kulkupuheita uskomatta. — Kuinka on? Suostutteko?

BARTHOLOMAEUS nyykähyttää päätään.

SÄRKILAHTI: Hyvä. — Shak!

BARTHOLOMAEUS siirtää.

SÄRKILAHTI: Shak!

BARTHOLOMAEUS siirtää.

SÄRKILAHTI: Mitä te aiotte? Te uhraatte juoksijan? — No niin, minä otan kyllä, niitä tarjotaan. (Ottaa juoksijan.) — Ah!

BARTHOLOMAEUS ottaa kuningattaren.

SÄRKILAHTI: Siinä menetin minä kuningattareni. — Mutta minä saan uuden… Katsokaa: minun talonpoikani tuolla ovat jo pitkälle ehtineet. (Pelaavat hetken aikaa äänettöminä. Kynttilät hämärtyvät. Kulkuset kilahtavat pihalla jälleen. Koira haukkuu. Kuolema, viikatemiehen haamussa, ilmestyy ovensuuhun.)

BARTHOLOMAEUS nousee.

SÄRKILAHTI (katsoo häneen kummastuneena): Kuinka? Voitteko pahoin?

BARTHOLOMAEUS viittaa ovelle päin.

SÄRKILAHTI: Mitä? Te aiotte lähteä? Mahdotonta! Kesken peliä? Tätä ei ole vielä koskaan meidän shakkitoveruutemme aikana tapahtunut.

BARTHOLOMAEUS hymyilee surullisesti.

SÄRKILAHTI: Te voitte siis todellakin pahoin? Mutta eihän teidän sentähden toki liene pakko yön selkään lähteä… (Hymyilee leikillisesti.) Myöntäkää, että tuo minun viimeinen siirtoni oli omiaan saattamaan vatsanväänteitä teille. Niin, niin, te pelkäätte Kristian Oldenburgilaisen puolesta…

BARTHOLOMAEUS tekee avuttoman liikkeen.

SÄRKILAHTI: Että te voitte hiukan pahoin, sen voin minä ymmärtää. Mutta että te voisitte niin pahoin, että me emme voisi jatkaa peliä, sitä minun, suokaa anteeksi, Dominus Bartholomaeus, on luvalla sanoen vaikea ymmärtää… Kuinka? Jättää kesken shakkipeli? Mitä te ajattelettekaan? — Tiedättekö, rakas ystäväni, jos minä olisin teidän sijassanne, nousisin minä vaikka kuolinvuoteeltani pelaamaan vielä viimeisen pelin teidän kanssanne. (Kuoleman viikate kohoaa vitkalleen.)

BARTHOLOMAEUS astuu tuskallisena askeleen ovelle päin.

SÄRKILAHTI: Kuinka? Te aiotte todellakin lähteä? — (Tyytymättömänä.) Te olette siis sairas? Mutta jos te olette niin sairas, teidän on paras jäädä tänne yöksi.

BARTHOLOMAEUS pudistaa päätään.

SÄRKILAHTI: Te ette tahdo? Sallikaa minun sanoa teille: teidän lähtönne näyttää sangen merkilliseltä. — No niin, minä tahdon uskoa, että joku äkillinen pahoinvointi on kohdannut teitä. Mutta jos te vielä olette niin voimissanne, että te ylipäänsä jaksatte lähteä pappilaan, pyydän teitä uhraamaan vielä edes viisi minuuttia minulle ja shakkipelillemme.

BARTHOLOMAEUS pudistaa päätään, osoittaa tuntilasiin.

SÄRKILAHTI: Kolme minuuttia! Minä omasta puolestani lupaan siirtää nopeasti.

BARTHOLOMAEUS pudistaa päätään.

SÄRKILAHTI: Kaksi minuuttia!

BARTHOLOMAEUS pudistaa päätään.

SÄRKILAHTI: No, minuutin te voitte ainakin myöntää minulle? Tahdon todistaa olevani oikeassa.

BARTHOLOMAEUS pudistaa päätään yhä hätäisempänä.

SÄRKILAHTI: Ettekö sitäkään? — (Yhä suuttuneempana.) Huomatkaa: minä pyydän meidän vanhan shakkitoveruutemme nimessä. Ja minä sanon, että ellette te, Dominus Bartholomaeus, nyt heti myönnä itseänne voitetuksi, on tämä oleva viimeinen peli, mikä minulla on kunnia pelata teidän kanssanne.

BARTHOLOMAEUS nyykähyttää päätään hänelle.

SÄRKILAHTI: Te myönnätte? (Ystävällisesti.) Niin, teidän asemanne oli todellakin epätoivoinen. Katsokaa itse: siitä ei ole enää mitään pelastusta.

BARTHOLOMAEUS kumartaa jäähyväisiksi.

SÄRKILAHTI (tarttuen hänen käteensä): Te ette siis tahdo jäädä yöksi meille? — Mitä? Teidän kätenne on jääkylmä! Dominus Bartholomaeus… Ja teidän silmänne sulkeutuvat! Te horjutte, te kaadutte … sallikaa minun tukea teitä.

BARTHOLOMAEUS nojaa häneen.

SÄRKILAHTI (kasvavalla kauhulla): Herra Jumala! Tehän olette kalman kalpea kasvoiltanne. Jaksatteko puhua enää? Mitä? Ettekö? Teidän huulenne sinestyvät… Te kuolette, te olette jo kuollut. Teidän sydämenne ei lyö enää. Ah! Nyt vasta huomaan: ettehän ole koko aikana puhunut sanaakaan!

(Kuoleman viikate välkähtää. Näyttämö pimenee. Dominus Bartholomaeus ja Särkilahti katoavat. Kulkuset kilisevät ulkona. Koira haukkuu. Sitten hetkisen syvä hiljaisuus.)

KARKELO JA PANTOMIIMI.

Juhlamarssi raikahtaa. Neljä asemiestä, soihdut peitsenkärjissä, astuu sisälle ja asettuu kuhunkin huoneen neljään nurkkaan. Heidän jäljestään neljä ritaria asettuen heidän vierelleen, niin että ovensuusta näyttämö-partaasen kummallekin puolen huonetta kaksi riviä muodostuu. Jälleen sisälle neljä airutta, jotka asettuvat ritarien vierelle. Kaikista edellisistä on kaksi mustaa, kaksi valkeata. Mustat ovat asettuneet oikealle, valkeat vasemmalle, asemiehet (tornit) äärimmäisenä.

Airuet puhaltavat torviinsa, Valkea kuningas ja valkea kuningatar tulevat ja asettuvat valkean rivin keskikohdalle, kaikkien ritarien syvästi kumartaessa. Airuet puhaltavat jälleen. Musta kuningas ja musta kuningatar tulevat ja asettuvat oikealle edellisiä vastapäätä. Kuninkaat tervehtivät toisiaan miekoillaan.

Kuninkaiden jäljestä kahdeksan paria talonpoikaisrahvasta, poikia ja neitoja, neljä mustissa, neljä vaaleissa puvuissa; asettuvat kahteen riviin edellisten eteen. — Kansan karkelo.

Talonpoikais-parit hajaantuvat. Mustat ja valkeat asemiehet vaihtavat paikkojaan. Airuet rientävät edes takaisin näyttämöllä saattaen sanoja kuningasten ja ritarien välillä. Ritarit astuvat esiin. — Miekkatanssi.

Osa esiintyvistä on siirtynyt perälle. Rivit ovat harvenneet, jälelle on jäänyt vain joku asemies, ritari ja rahvaan edustaja. Mustia seisoo vaikeiden puolella ja valkeita mustien. Hetkisen näyttää täydellinen hajaannus ja sekasorto vallitsevan. Kuninkaat ja kuningattaret astuvat esiin. — Menuetti.

Valkea kuningatar pyörtyy. Hänen kruununsa putoaa. Ritarit ja asemiehet rientävät häntä tukemaan, valkea kuningas näkee valkean talonpoikaistytön mustien äärimmäisellä sivustalla oikealla, kruunaa hänet entisen kuningattaren kruunulla ja jatkaa tanssia taukoamatta. Kansa puhkeaa riemuhuutoihin. — Soihdut sammuvat, näyttämö pimenee. Koira kuuluu ulkona haukkuvan harvakseen.

Näyttämö valkenee. Kynttilät palavat kuin kuvaelman alussa. Särkilahden herra istuu shakkilautansa ääressä, pää kätten varaan torkahtaneena. Kirves astuu sisälle kiireesti.

KIRVES: Herra Niilo! Herra Niilo! Herätkää! Tulen juuri pappilasta…

SÄRKILAHTI (herää huudahtaen): Dominus Bartholomaeus! — Missä hän on? —
Luulen hiukan uinahtaneeni.

KIRVES: Dominus Bartholomaeus on kuollut.

SÄRKILAHTI: Kuinka? Hän kuoli todellakin? Hän ei siis ehtinyt kotiin?

KIRVES (katsoo häneen): Minä en ymmärrä, mitä herra Niilo tarkoittaa. Tietysti hän kuoli kotiin. Dominus Bartholomaeus ei ole ollenkaan liikkunut tänä päivänä huoneestaan.

SÄRKILAHTI: Mitä te sanotte? Ei liikkunut! Mahdotonta! Hän oli täällä!
Hän pelasi minun kanssani.

KIRVES: Milloin?

SÄRKILAHTI: Nyt juuri. Mutta sitten kohtasi äkillinen pahoinvointi häntä…

KIRVES (vakavasti): Te olette nähnyt näkyjä, herra Niilo. Dominus Bartholomaeus ei pelaa koskaan enää. Hän on kuollut. Kuollut omassa vuoteessaan.

SÄRKILAHTI: Kummallista! — Voitteko sanoa, millä hetkellä hän kuoli siis?

KIRVES: Hän veti viimeisen henkäyksensä juuri lähtiessäni pappilasta. Tulen suoraan sieltä. — Muuten on minulla tärkeitä uutisia kerrottavana teille, herra Niilo.

SÄRKILAHTI (kuin itsekseen): Kummallista! Kuinka voi kuolla kesken kerran alotetun shakkipelin? — (Kuin heräten.) Mutta kenen kanssa minä pelasin sitten? Kuka istui tuossa minua vastapäätä? Kuka siirsi! Tehän näette itse: peli on keskeneräinen.

KIRVES: Te olette pelannut yksin tahi hänen haamunsa kanssa, herra Niilo. — Mutta minä en tuo teille terveisiä vain pappilasta, mutta myös Turusta ja Tukholmasta. Poikani palasi tänä aamuna sieltä ja minä riensin heti teidän kanssanne neuvottelemaan…

SÄRKILAHTI (häntä kuulematta): Hän nousi siis todellakin kuolinvuoteeltaan! Hän tahtoi tulla vaikka haudan tuolta puolen, täsmällisesti, täyttämään lupaustaan. Uskollinen Dominus Bartholomaeus…

KIRVES: Herätkää, herra Niilo, herätkää! Te puhutte itseksenne, te näette olemattomia. — Kuunnelkaa minua! Asia koskee koko Suomen aatelia. Kaarle Knuutinpoika on lähtenyt Raaseporista…

SÄRKILAHTI (säpsähtäen): Mitä?

KIRVES: Hän on nyt juhlallisesti julistettu Ruotsin kuninkaaksi. Eerikki Akselinpoika Tott on luopunut valtionhoitajan virasta ja saanut koko Suomen läänityksekseen. Kristian Oldenburgilaisen pyyteet Ruotsin kruunuun nähden ovat ijäksi rauenneet.

SÄRKILAHTI (kuiskaten): Ja tuo nainen?

KIRVES: Kuka?

SÄRKILAHTI: Kristiina Abrahamintytär?

KIRVES: On seurannut Kaarle Knuutinpoikaa Tukholmaan. Sanotaan hänellä olevan hyvät toiveet valta-istuimelle.

SÄRKILAHTI: Niinkö? — (Kuin itsekseen.) Dominus Bartholomaeus! Siinä tapauksessa lienee parasta, että julistamme remis'ksi tämän pelin.

(Kaataa shakkipelin. Samassa retkahtaa hänen päänsä taaksepäin. Hän kuolee ja jää jäykistyneenä nojatuoliinsa istumaan.)

KIRVES (kumartuen hänen ylitsensä): Herra Niilo! Herra Niilo! — Kuollut. Suuri shakkimestari tuolla ylhäällä on siirtänyt samalla aikaa laudan ulkopuolelle vanhat vastapelaajat.

(Ristii kätensä äänettömään rukoukseen. Katoolisen kuorolaulun sävel näyttämön ulkopuolelta täyttää ilman.)

Esirippu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK NAAMIOITA V ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- TARQUINIUS SUPERBUS

- HENKILÖT:

- ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- NELJÄS NÄYTÖS.

- VIIDES NÄYTÖS.

- SHAKKIPELI

- HENKILÖT:

- KARKELO JA PANTOMIIMI.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE