Australia ja sen itsetietoinen kansa
Author: Lauri Laiho; Arthur Maurice Hyde
Date: 2026-04-09T00:00:00+00:00
Keywords: Australia -- Description and travel

The Project Gutenberg eBook of Australia ja sen itsetietoinen kansa

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Australia ja sen itsetietoinen kansa

Author: Lauri Laiho

Arthur Maurice Hyde

Release date: April 9, 2026 [eBook #78404]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78404

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AUSTRALIA JA SEN ITSETIETOINEN KANSA ***

language: Finnish

AUSTRALIA JA SEN ITSETIETOINEN KANSA

Kirj.

Lauri Laiho

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930.

SISÄLLYS:

Alkuperäisen painoksen esipuhe.
Suomenkielisen painoksen esipuhe.
Australian ympäri.
Halki Australian.
Luonne ja tavat.
Urheilu Australiassa.
Valtiomuoto ja politiikka.
Henkinen elämä.
Havaintoja ja poimintoja.
Siirtolaisen mahdollisuudet.
Löytö ja asetus.
Historiallinen kehitys.
Alkuasukkaat.

ALKUPERÄISEN PAINOKSEN ESIPUHE.

Australian etäinen ja eristetty asema samoin kuin sinne siirtyneen eurooppalaisen kansan vaiheiden tuntemattomuus ovat antaneet aiheen tämän vaatimattoman teoksen luomiseen. Tekijät rohkenevatkin toivoa, että heidän tuoreilla ja luotettavilla tiedonannoilla varustettu eteläisen mantereen kuvauksensa osoittautuisi käytännöllisen tarpeen vaatimaksi.

Teoksen tekijäominaisuus on kenties ainutlaatuinen: toinen tekijöistä on vierasmaalainen, maassa muutamia vuosia elänyt suomalainen, ja toinen on maansa hyvin tunteva australialainen. Puolueettoman huomioidentekijän vilpittömät vaikutelmat liittyvät maan kansalaisen luotettaviin tietoihin. Arvostelujemme joissakin kohdin epäsuosiollisen sävyn suhteen tahtoisimme kehoittaa eurooppalaista lukijaa muistamaan, että Australian kansa on vasta nuori kansa, jolta ei vielä voida vaatiakaan täydellistä kansallista kulttuuria.

Tilastolliset tiedot ovat virallisista lähteistä.

Tekijät tahtovat ilmaista kiitollisuutensa herroille C.W. Ballard, A.W. Hyde ja Gerald Whiteford, Melbournesta, heidän antamistaan arvokkaista tiedoista.

Intian Valtamerellä, elokuussa 1926.

Lauri Laiho ja A. Delsudo.

SUOMENKIELISEN PAINOKSEN ESIPUHE.

Alkuperäispainoksen osakseen saama odottamattoman suosiollinen vastaanotto niin Euroopassa kuin Australiassakin osaltaan rohkaisi allekirjoittanutta kirjoittamaan teoksen suomeksi. Toisena kannustimena oli suomenkielisen opaskirjan puute, mikä ilmenee entistä tuntuvampana juuri nyt, kun Australiaan suuntautuva siirtolaisuutemme osoittaa vuosi vuodelta lisääntymisen merkkejä.

Suomenkielinen laitos on muuten alkuperäispainoksen mukainen, paitsi että sinne on lisätty myöhemmin havaittuja valaisevia paloja. Tilastotiedot ynnä muut nykytärkeät asiat on otettu viimeksi ilmestyneestä Australian vuosikirjasta »The Official Year Book of the Commonwealth of Australia».

Helsingissä, toukokuulla 1929.

Lauri Laiho.

AUSTRALIAN YMPÄRI.

Yllä sininen taivas ja pohjana hiekkaisia nummia − − niin ajattelee matkamies, joka ensimmäistä kertaa saapuu Australiaan tavallisinta reittiä Suezin kanavan kautta.

Joen suussa on parin, kolmen kadun kaupunki satamineen. Se on Fremantle, Länsi-Australian portti ja neljänkymmenen minuutin junamatkan päässä sijaitsevan pääkaupungin, Perthin, satamakaupunki.

Juna kiidättää matkailijaa esikaupunkirykelmien halki: pitkiä rivejä pieniä puutaloja, kaikilla oma pieni puutarhansa, joko sitten pieneläjän vaatimaton vihannestarha tai varakkaamman kaupunkilaisen kukkatarha nurmilavoineen. Talojen punaiset tiilikatot ja harmaanvihreät eukalyptukset muodostavat miellyttävän värisoinnun. Perth on verrattain siisti kaupunki suorine katuineen ja monine tiili- ja kivirakennuksineen. Kaupungin yllä lepää viihtyisyyden leima. Ruohokenttien kaartaman joensuvannon toisella rannalla on idyllisen vehreä esikaupunki ja taempana kohoaa ruohoinen kukkula, luonnonpuisto, kiemurtelevine teineen ja ikivanhoine eukalyptuksineen.

Sellaisin vaikutelmin — pitävät muuten suurin piirtein paikkansa koko mantereeseen nähden — ottaa vastaan tulijan aurinkoinen etelätuulen maa — Australia.

Toisia vaikutelmia tarjoavat kuitenkin mantereen muut valtaportit. Jatkettaessa matkaa Leeuwin-niemen vihaisilla vesillä ja Australian Isonlahden aina antarktisilta seuduilta saakka vierivillä jättiläisaalloilla saavutaan Etelä-Australian pääkaupungin Adelaiden satamaan. Täältä uskoo tulija löytäneensä tyypillisen australialaisen maiseman: ei ole näkyvissä mitään muuta kuin satamarakennukset ja niiden takaa avartuva rannaton hiekkatasanko. Aurinko paistaa, kärpäset surisevat ilmassa, tiellä vyöryvät ajopelit nostattavat hienon pölypilven. Juna kiidättää meitä kanervikkoa muistuttavan tasangon yli ja vaatimattomien esikaupunkien halki, pörhältää puistovyöhykkeeseen ja jättää meidät asemalle Adelaiden laitaan. Kaupunki on puhdas ja tasamaastoinen; bulevardit ja kadut ovat suorakulmaisia ja leveitä, melkeinpä liiankin leveitä jalankulkijan ylimentäväksi. Katuja harhaillessa jäävät kaupat ja liiketalot pian jälkeen, ja eteen ilmestyy yksitoikkoisia asuintalorivejä. Talot ovat muodoltaan vaihtelevia yksi- tai kaksikerroksisia tiili- tai kivitaloja, mutta kadut ovat ikävän samanlaisia.

Monien katujen päistä osuu silmiin jono kukkuloita, joiden rinteillä versoo hedelmäpuumetsiä ja viinitarhoja. Kukkulat, puistovyöhyke ja yleiset ja yksityiset pienet puistot itse kaupungissa muodostavat silmää hivelevän vihreän kokonaisuuden.

* * * * *

Kahden päivän jatketun merimatkan jälkeen tullaan laajan Port Phillip-lahden kapealle portille Viktorian valtiossa. Rannat katoavat jälleen näkyvistä, kunnes silmä kahden, kolmen tunnin kuluttua erottaa majakan ja rykelmän ensimmäisiä tiheään sullottuja merenranta-esikaupunkeja. Lähestytään Melbournea, Viktorian pääkaupunkia ja Australian Liittovaltion tähänastista hallituskaupunkia.

Valtamerentakaiset matkustajalaivat laituroivat ulkosatamassa, Port Melbournessa, josta sähköjuna kiidättää matkustajan kymmenessä minuutissa pääkaupungin labyrinttimaiseen asemarakennukseen, suurkaupungin kuumeisesti sykkivän valtasuonen varrelle.

Muut laivat nousevat hiljalleen ylös Yarra-jokea, jonka laakeiden, autioiden rantojen yli metropolin tornit ja korkeimmat rakennukset siintävät kirkkaina päivinä.

Melbournessa on sekä leveitä että kapeita katuja, mutta ne ovat yleensä liian kaukana toisistaan. Käytävät kuhisevat liikkuvasta ihmismerestä, josta osa tahtoo väistää vastaantulijoita vasemmalle, osa oikealle; naiset eivät halusta väistä ketään. Viertoteillä vyöryy loppumaton jono ajoneuvoja ja autoja, joiden toitotukset sekoittuvat raitiotievaunujen kellojen kalkatukseen ja sanomalehtimyyjien kimeihin huutoihin.

Monisointuisen melun ja hälinän seasta erottaa korva Melbournen kaduille ominaisen keskeytymättömän humisevan äänen, joka nousee raitiotievaunujen maanalaisen kaapelin uurnasta. [Kaapeliraitiotiet häviävät Melbournestakin vähitellen käytännöllisemmän sähkövoiman tieltä.] Keskikaupungin suuret myymälät muhkeine näyteikkunoineen houkuttelevat ohikulkijoita pysähtymään. Vielä täälläkin tapaamme suorakulmaisia katuja, vaikka niiden maasto paikka paikoin kohoaakin liian mäkiseksi vilkkaaseen liikenteeseen soveltuakseen, pahimpien mäkien kohdat ovatkin melkein autiot.

Puuskiva tuuli nostattaa ärsyttävää pölyä, jonka lyhytaikaiset, usein toistuvat sadekuurot kuitenkin painavat takaisin maahan. Jalankulkijat jatkavat kuitenkin matkaansa suojassa sateelta keskikaupungin katukäytäviä peittävien katosten alla. Hämärtyy. Ihmismeri laajenee yhä sankemmaksi ja autot vyöryvät rinta rinnan. Melbournelaiset kiiruhtavat päivätyön päätyttyä esikaupunkikoteihinsa. Kadut tyhjenevät nopeasti kuin taikaluudan lakaisemina, jäljelle jää vain raitiotiekaapelien yksitoikkoinen humina. Vaunujen punaiset ja vihreät merkkivalot heijastuvat sadunomaisina värileikkeinä autioiden asfalttikatujen sateiselta pinnalta. Tunnin, parin kuluttua elämä kaduilla vilkastuu jälleen: melbournelaiset palaavat takaisin cityyn huvittelemaan teattereihin ja elokuviin.

Keskikaupungilta puuttuu puistoja ja aukioita, vähän syrjemmällä on joitakin bulevardimaisia katuja. Pari kaunista puistoa sijaitsee kaupungin välittömässä läheisyydessä, ja Yarra-joen rantoja kaartaa italialaisen arkkitehdin rakentama lehtokuja, joka erehdyttävästi muistuttaa Firenzen Long'-Arnoa. Joen toiselta rannalta alkaa myöskin St. Kiidän merikylpylä- ja huvittelukaupunkiin johtava leveä, jalavain ja ruoho- ja kukkalavojen reunustama viertotie.

Australian suurkaupungit ovat pinta-alaltaan varsin laajoja. Pohjoisen esikaupungin asukas saa hyvässä tapauksessa ajaa suorinta tietä 35 kilometriä lähtiessään vierailulle eteläisessä esikaupungissa asuvan tuttavansa luokse. Melbournessa tällaiset matkat tapahtuvat verrattain nopeasti laajan sähkörautatieverkon mukavissa junissa. Kun melkein jokaisella perheellä on englantilaisen perintätavan mukaan oma talonsa omalla maatilkulla ja kun esikaupunkitalot lisäksi ovat suurimmaksi osaksi yksikerroksisia, on selvä, että miljoonan ihmisen asuttaminen vaatii paljon tilaa.

* * * * *

Melbournesta lähtee laiva joka päivä Tasmanian saarivaltioon. 15 tunnin merimatkan jälkeen useimmiten hyvin myrskyisessä salmessa saavutaan vihreäpeitteisten kukkulain reunustamalle joelle. Kolme tuntia laiva lipuu joen sokkeloisissa suvannoissa. Siinä sivuutetaan pari, kolme rauhallista ja ainakin matkan päästä miellyttävää pikkukaupunkia, loivilla rinteillä versovia hedelmäpuutarhoja ja neitseellisiä eukalyptusmetsikköjä, kunnes tullaan Launcestoniin, pohjoisen Tasmanian tärkeimpään kaupunkiin. Viiden tunnin junamatka etelään halki hymyilevän vihreän saaren tuo meidät toiselle suurelle joelle, jonka rannalta kohoavan korkean vuoren ensimmäisillä rinteillä sijaitsee saaren pääkaupunki. Hobart ei ole suuri kaupunki, mutta sillä on pääkaupungin leima ja lisäksi satama, joka tunnetaan valtamerentakaisessakin kauppa- ja meriliikenteessä.

* * * * *

Matkaa uudelleen Melbournesta jatkettaessa laiva purjehtii kaksi päivää ensin hyvin läheltä eteläistä rantaa ja sitten itäistä rannikkoa Tyynenmeren puolella Sydneyhin, Uuden Etelä-Walesin (New South Wales) valtion pääkaupunkiin.

Lähestytään kallioista rannikkoa, laiva ui kahden vuorijyrkäleen välisestä kapeasta salmesta, ja eteen avautuu kuvankaunis näköala — moniahtaalle haarautuva satama lahtineen ja vihreän kasvillisuuden ja talojen peittämine niemineen. Lauttoja ja rannikko- ja valtamerilaivoja tulee ja menee. Niemekkeillä ja saarilla on rauhallisia huviloita puutarhoineen ja ruoholavoineen. Laiva kääntyy, vihreä idylli katoaa, suurkaupungin levottomat piirteet paljastuvat — olemme keskellä maailmankaupungin sataman melua ja savua. Niin satama kuin kaupunkikin vaikuttavat ensi silmäyksellä sekavilta, labyrinttimaisilta. Kapeat, mutkittelevat ja ikäänkuin sattumalta syntyneet kadut ovat huomattavana vastakohtana Adelaiden ja Melbournen itsetietoiselle suorakulmaisuudelle. Tiheään sullotuissa talorykelmissä on arkkitehtonisesti vaikuttavia, jopa kauniitakin rakennuksia, mutta kapeat kadut eivät myönnä niille esiintymisen mahdollisuutta.

Lämmin, kostea ilma väsyttää ja vähentää mielenkiintoa. Nousemme johonkin monista kaupungin ja lähisaarten väliä kulkevista lautoista ja nautimme vilpoisasta tuulenvireestä yläkannella. Paluumatkalla alkaa hämärtää, särmät pyöristyvät, valopisteitä sukeltaa esiin hämystä… laivojen merkkilyhtyjen ja salonkilamppujen, rannoilla olevien merkkiloistojen ja tuhansien ikkunoiden valot heijastuvat monivärisinä katkenneina viiruina satamalahden tyynestä pinnasta… kunnes lautta ui altaaseensa laiturin sokaisevassa valomeressä.

* * * * *

Vielä kaksi päivää jatketaan matkaa pitkin itärannikkoa. Mannerta kaartanut, merelle saakka näkyvä vuorijono alkaa vähitellen, sitä mukaa kuin tullaan pohjoisempaan, vetäytyä vihreiden tasankojen ja hiekkarantojen tieltä syvemmälle sisämaahan. Kapean salmen kautta tullaan suurelle lahdelle, aivan kuin Melbournen edustalla, ja jatketaan matkaa lounaaseen. Manglopuiden peittämät rannat vetäytyvät vähitellen lähemmäksi toisiaan kaventaen lahden poukaman lopulta joeksi. Rannoille ilmestyy laitureita, tavarasuojia ja tehtaita. Etäämmällä on erillisiä kukkuloita, joiden huippuja ja rinteitä peittävät varakkaiden kaupunkilaisten punakattoiset huvilat ja väriloistoiset puutarhat. Talot ovat rakennetut noin metrin korkuisten pölkkyjen päälle ja ympäröidyt leveillä, valkoisiksi maalatuilla kuistikoilla. Kivitalot ovat harvinaisia, samoin savupiiput, mutta nytpä ollaankin tropiikin rajamailla.

Vasen ranta taloineen ja puutarhoineen on jo vähän ylävämpää, oikea sitävastoin pysyy yhä matalana. Laiva laituroi, ja me jatkamme matkaa parin kilometrin verran läpi tiheään asuttujen ja jonkin verran epäsiistiltä vaikuttavien esikaupunkien, kunnes eräältä mäenharjanteelta avautuu eteemme varsinainen kaupunki. Suurimmat rakennukset ovat rakennetut jostakin kellertävästä kivilajista, kadut näyttävät säännöllisiltä, äsken jättämämme joki kiemurtelee täällä halki kaupungin ja taustalla siintävät metsäiset vuoret.

Liikenne kaupungin keskustassa ei ole niin vilkasta, kuin mitä olisi odottanut. Varsinaiset liikekorttelit näet sijaitsevat äsken sivuuttamassamme esikaupungissa. Ihmiset liikkuvat tyynesti, tekisi melkein mieli sanoa laiskasti ja puhuvat pehmeällä äänellä — niinkuin subtropiikissa sopiikin. Täällä on aina lämmintä. Kesäkuussakin, etelän talvisimpana kuukautena, voi vielä iltamyöhällä istua avonaisissa ajopeleissä ilman päällystakkia.

Nyt nähtyämme Brisbanen, laajan ja rikkaan Queenslandin portin, olemmekin käväisseet mantereen kaikissa pääkaupungeissa.

* * * * *

Australialla on vielä muita ja kauniimpia sisäänpääsyteitä. Aasiasta tulevat laivat laskevat maihin tavallisesti Torstai-saarella (Thursday Island), mantereen koilliskärjessä. Parinkymmenen neliökilometrin saari — yksi monista samanlaisista — ja siinä puinen pieni kaupunki parin matalan kunnaan välissä. Monet rodut ovat edustettuina: englantilaiset ja heidän jälkeläisensä, joita melkein yksinomaan olemme tähän saakka tavanneet, ovat täällä kalpeita ja laihavartaloisia; kiinalaisia, laihoja ja uutteroita, tai lihavia ja hyvinvoipia liikemiehiä; kohteliaita ja hillittyjä japanilaisia; harvapuheisia malaijeja; kiharatukkaisia papualaisia Uudesta Guineasta; filippiiniläisiä komealta kalskahtelevine espanjalaisine nimineen; australialaisia alkuasukkaita, mustia, laiskoja, haluttomia; saaristolaisia Torres-salmesta, kaikkia eri rotuvivahduksia australialaisesta papualaiseen; ja lopuksi kaikkien yllämainittujen rotujen sekoituksia.

Helmenpyynti ja kalastus, johon jälkimmäiseen sisältyy kiinalaisten suuresti suosiman jättiläistoukan eli merimakkaran (trepang tai beche de mer) pyynti — siinä tämän eristetyn siirtokunnan elinkeinot, joista helmenpyynti kuitenkin on aina etualalla. Helmenpyytäjien valkopurjeisia kuunareita risteilee siellä kuin lokkeja taivaalla.

Mantereen pohjoisrannalla, kauniin sataman punakallioisilla jyrkänteillä sijaitsee Darwin (aikaisemmin Port Darwin eli Palmerston), laajan, tuskin viljellyn ja melkein asumattoman territorion hallituskeskus. Vuorovesi nousee ja laskee täällä päivittäin kahdeksan metriä, mutta niinpä onkin laivalaituri rakennettu kokonaan teräksestä. Unelias, harvaan asuttu kaupunki. Osa rakennuksia on vanhoja ruskeankeltaisia kivi- ja punaisia tiilitaloja, osa pienempiä puu- ja aaltopeltitaloja.

Kadut ovat leveitä ja tyhjiä. Kävely väsyttää. Kaupunki viettää asteittain matalaan eukalyptusmetsikköön — joita jo olemme tavanneet Australian kaikissa osissa. Täällä tropiikissa ne vain ovat matalampia ja kitukasvuisempia kuin etelässä.

Täälläkin ovat monet eri rodut edustettuina, kuten Torstaisaarella, vain papualaisia ja saaristolaisia näyttää puuttuvan. Australialaisiin alkuasukkaisiin näyttää sekoittuneen hiukan malaijiverta.

Kaupungin ulkopuolella peittävät Vesteyn lihasäilykeliikkeen neljä-, viisikerroksiset tiilirakennukset kokonaisen neliökilometrin laajuisen alueen. Sinne ajetaan laajoilla tasangoilla paimennetut karjalaumat ja sieltä ne kuljetetaan edelleen miljoonissa peltirasioissa avaraan maailmaan.

* * * * *

Hollannin Intiasta Australiaan tultaessa lasketaan tavallisesti ensin maihin mantereen luoteisrannalla sijaitsevassa Broomessa, jonka matalapensaiset nummet muistuttavat hyvin paljon Fremantlen seutuja. Pieni satama, täynnä helmenpyyntikuunareita, ja vielä pienempi kaupunki viheliäisine puutaloineen ja pölyisine hiekkakatuineen muodostavat ikävän vastakohdan Jaavan ylelliselle vehreydelle ja hollantilaiselle järjestykselle.

Täälläkin ovat rodut monikirjavat ja valkoihoisia näyttää olevan vähän. Broomessa ei ole onnistuttu soveltamaan jyrkkää Australian lakimääräystä, joka kieltää maihinpääsyn uusilta värillisiltä siirtolaisilta. Kaduilla näkyy paljon arvostaan tietoisia, tyytyväisiä japanilaisia. Helmensukeltajina he ovat edelleen voittamattomia. Eurooppalaisilla sukeltajilla on kokeiltu moneen otteeseen, mutta tässä rasittavassa ammatissa he eivät pysty läheskään yhtä hyviin suorituksiin kuin Idän hintelät keltanaamat. Ja japanilaisia tulee maahan lakimääräyksistä huolimatta.

* * * * *

Australian valtaovet olemme jo nähneet. Katsokaamme nyt, mitä niiden takana piilee.

HALKI AUSTRALIAN.

Matka Australian mantereen halki Perthistä Brisbaneen ei ole mikään pikkuasia. Matka kestää kuusi päivää ja junaa täytyy matkustajan sillä välin vaihtaa kokonaista kymmenen kertaa.

Länsi-Australian rautateiden kapeat ja matalat vaunut ja vihaisena puhiseva piskuinen veturi eivät herätä eurooppalaisessa erikoisen suuria toiveita pitkän matkan onnistumisesta. Junan mataluuteen vaikuttaa osaltaan myöskin sekin seikka, että asemalaituri on täällä, kuten kaikkialla Australiassa vaunujen lattian tasalla. Astumme kuitenkin muiden mukana luottavaisena junaan. Kättenpuristuksia ja suudelmia: tuskin yksikään kanssamatkustajistamme lähtee tälle pitkälle matkalle suutelematta vähintään yhtä saattajistaan. Juna lähtee kuitenkin ilman enempiä seremonioita. Matkustajat alkavat varovasti katsella toisiaan ja yrittävät keskustelua ilmoista ja tuoreimmista urheilukilpailuista. Toiset etsivät laukuistaan amerikkalaisia magasineja tai romaaneja ja valmistautuvat muutaman tunnin istumiseen. Juna kulkee tasaisemmin kuin mitä olisi voinut odottaa, aika ajoin nopeastikin. Näin kapealla radalla (1.07 m) ei keskinopeus kuitenkaan voi nousta yli 40 kilometrin tunnissa. Rata kulkee halki esikaupunkien, jollaisia jo olemme nähneet niin paljon matkallamme mantereen ympäri. Joen suvantopaikat vilahtelevat siellä täällä ohitse, kunnes rata katkaisee joen kapeasta kohdasta ja alkaa nousta Darling-vuoristoon. Täälläkin kasvaa noita Australian rumia universaalipuita, eukalyptuksia, joiden ainoa säännöllisyys on niiden epäsäännöllisyys. Vuoristo ei ole laaja eikä mahtava, mutta kuitenkin avautuu junasta matkustajan silmäin eteen kauniita tummanvihreitä laaksoja ja sinertäviä vuorenhuippuja.

Vuorijonon läpäistyämme olemme nousseet noin 300 metriä merenpinnan yläpuolella olevalle keskitasangolle, joka ulottautuu mannermaan koko läntisen puolen yli. Olemme samalla tulleet niin sanottuun farmivyöhykkeeseen: rannattomia, kullankeltaisina aaltoilevia vehnäkenttiä, farmarien yksinkertaisia asuntoja ja karkeista riu'uista ja paksuista pölkyistä pystytettyjä aitoja, harvaan rakennettuja kyliä aaltopeltikattoisine puurakennuksineen. Aaltopellistä ovat katot, monin paikoin seinätkin, vesisäiliöt ja aidat. Sen sinisenharmaa väri näyttää sulautuvan hyvin eukalyptuksien vihreänharmaaseen väriin.

Kolmen, neljän tunnin kuluttua saavutaan Southern Cross (Etelänristi) nimiseen kaupunkiin, joka ei suurestikaan eroa aikaisemmin nähdyistä kylistä muussa kuin laajuudessa. Olemme nyt tulleet kaivosseudulle, vaikka kauttamatkustaja ei itse kaupungissa huomaa siitä mitään merkkiä. Mutta kaupungin ulkopuolella törröttävät rumat, pyramiidimaiset tornit kaivosaukkojen suulla. Tornit ovat joko puusta tai teräksestä, niiden toisella puolella sijaitsee konehuone ja toisella puolella röykkiöitä, jopa aivan vuoria, maan uumenista ammennettua soraa. Useimmat matkustajista lähtevät juomaan kahvia tai jotakin väkevämpää. Australiassa juodaan yleensä huonoa kahvia: puoliksi keitettyä maitoa ja puoliksi sikurivettä. Vain kahdella radalla on ravintolavaunu junissa, eikä tämä ole kumpikaan niistä. Palaamme vaunun osastoomme, vilkaisemme hieman yliolkaisesti uusiin matkustajiin, ja juna vierii eteenpäin.

Vieras hämmästyy matkustaessaan junassa Australiassa ja kuullessaan ensimmäisen kerran jollakin harvaan asutulla taipaleella radan varrella seisovien ihmisten viittovan ja huutavan terävällä, epätoivoiselta kuuluvalla äänellä: »Pe-i-per! Pe-i-per!» Maalaiset lapsineen ja radan rakennusmiehet siellä pyytävät luettavaa. Matkustajat, jotka tuntevat maan tavat, heittävät ulos ikkunasta lukemiansa sanomalehtiä ja magasiineja, vieläpä romaanejakin. Jos katsoo taakseen junan ikkunasta, näkee äskeisten huutajien innokkaina keräävän tiedonjyviä maasta tai — ellei mitään ole heitetty — vilkkaasti paheksuvan matkustajien kitsautta.

Olemme erämaan rajalla. Erämaasta on kuitenkin puhuttava varovasti Australiassa. Ei kukaan kunnon australialainen myönnä sellaista paikkaa olevan maassaan. Totta onkin, että monet alueet, jotka ennen merkittiin kartalla sillä sanalla, ovat nyt aaltoilevina vehnävainioina tai karjalaitumina. Käsitys, että Australia olisi vain suuri erämaa, jota kaartaa kapea, viljelyskelpoinen rantakaistale, on osoittautunut vääräksi. Mutta yhä vielä on siellä laajoja alueita, joissa vuotuinen sademäärä jää alle 250 millimetrin ja joita ei vielä voida käyttää hyödyksi. Paitsi kullan etsinnässä.

Kullan avulla ja kullan vuoksi alkaa erämaakin kukkia. Satumaisin esimerkki erämaan asuttamisesta on kuuluisa Kalgoorlien kultakaupunki keskellä erämaata. Se on todellinen inhimillisen arkkitehtuurin luoma keidas erämaassa vihantine puistoineen ja lammikkoineen. Tämä niinkuin toisetkin läheiset kaupungit saa kaiken tarvitsemansa veden Darling-vuoristosta, jonka ylitse junamme kulki 600 kilometriä sitten. Veden matka lähtöpaikastaan Kalgoorlien kaupunkiin kestää 80-senttimetristä, maan päällä olevaa putkea myöten kokonaista kahdeksan vuorokautta, huolimatta siitä, että välillä on yhdeksän pumppuasemaa. Tämän suurenmoisen vesijohtojärjestelmän luoja ja rakennustöiden alkuunpanija oli kuuluisa löytöretkeilijä ja Länsi-Australian pääministeri, Sir John Forrest, sittemmin lordi Forrest. Häntä sanottiin haaveilijaksi, jopa heikkopäiseksikin tämän sekä trans-Australian rautatiesuunnitelman vuoksi, sillä viimeksimainitun hankkeen hän myöskin pani alulle. Mutta suunnitelmat toteutuivat, ja entiset pilkkaajat saavat nyt kylpeä runsaassa vedessä, nauttia hyvin kasteltujen puistojen siimeksistä ja matkustaa mukavasti junassa halki mantereen.

Kalgoorlie oli aikoinaan taikasana, nopean rikastumisen vertauskuva, vaikk'ei tosin ainoa sellainen. Lähellä sijaitsevassa Coolgardiessa esimerkiksi vuonna 1892, kun se vielä oli pelkkä alkuasukkaiden juomapaikka, kaksi kullanetsijää löysi rikkaan kultasuonen ja jyrsi siitä vasaralla iltaan mennessä kokonaista 15 kiloa kultaa, arvoltaan lähes puoli miljoonaa Suomen markkaa. Seuraavana vuonna toiset kaksi kullankaivajaa etsiessään lähdettä erämaasta löysivätkin kolme kiloa kultaa. Samalla paikalla, kuuluisalla »kultaisella mädillä» sijaitsee nyt Kalgoorlien kaupunki, yksi maailman rikkaimpia seutuja, josta jo on ammennettu miljoonia kiloja kultapitoista kvartsia. Kaivostorneja, pyöreitä rautaisia savupiippuja, avaroita aaltopelti- ja puurakennuksia, joista kuuluu yhtämittainen kohina — tuhannet konevasarat siellä murskaavat kultapitoista kvartsia, — soraläjiä, työmiesten asuntoja, soraläjien lomissa kiemurtelevia rautateitä, koneiden huminaa, uusien soramäärien mätkähtelyä yhä kasvaviin soravuoriin, ja kaiken yllä vasaroiden sorahteleva kohina… sellainen on »kultainen maili».

Kalgoorlie oli kerran telttaleiri. Mutta se aika on jo unohdettu. Nyt siellä asuu 20,000 ihmistä, jotka muodostavat hyvin järjestetyn porvarillisen yhteiskunnan. Romanttinen kullanetsintä on muuttunut yksitoikkoiseksi teollisuudeksi, ihmiset käyvät pukeutuneina niinkuin muissakin kaupungeissa eivätkä ammu toisiaan heti ensimmäisen pienen kinan sattuessa — niinkuin Hollywoodin elokuvissa kaivoskaupunkien elämää esitetään. Kapakkoja tosin on laajassa — mutta täytyyhän erämaassa olla keitaitakin. Yleinen järjestys ja turvallisuus on kuitenkin yhtä moitteetonta kuin esimerkiksi Perthissä tai Melbournessa.

Täällä me jätämme hyvästit Länsi-Australian valtion rautatielle ja astumme liittovaltion omistaman trans-Australian rautatien avarampiin ja ylellisempiin vaunuihin. Olemme etukäteen tilanneet paikkamme, aivan kuin laivassa, aterioineen ja makuupaikkoineen. Kaksi päivää ja kolme yötä saamme vuoroin istua ja maata, kylpeä ja syödä, tupakoida ja lukea yksitoikkoisen aavikon kiitäessä ohitsemme ja hienon pölyn tunkeutuessa vähitellen kaikkialle vaunuun. Rata on 1.44 metriä leveä ja kulku paljon vakavampaa kuin Kalgoorliessa jättämämme junan, mutta vauhti ei vieläkään nouse yli 48 kilometrin tunnissa. Pari pienempää kaivoskaupunkia sivuutettuamme aukenee eteemme asumaton aavikko. Pieniä ryhmiä eukalyptus- ja akaasiapuita siellä täällä, onpa joukossa joitakin santaalipuitakin, joita kuljetetaan niiden hienon tuoksun vuoksi vientitavarana Kiinaan. Kevätsateiden jälkeen koko seutu on lyhyen aikaa väririkkaiden kukkien peittämä, joista mainittavin on pieni päivänkakkaraa muistuttava Everlasting (iätikestävä), jonka ei pitäisi koskaan kuihtua.

Vähitellen puut pienenevät, kunnes olemme lopulta aivan puuttomalla hiekkatasangolla, missä kasvaa vain puolen metrin korkuista pensaikkoa. Seutua kutsutaan Nullarbortasangoksi (nullarbor = nullaarbor, ei yhtään puuta). Rata kulkee täällä yli 450 kilometriä viivasuoraan. Aurinko paahtaa kuumasti, lämpömittari näyttää joskus jopa 50 astetta Celsiusta. Mutta yöllä tulee äkkiä kylmä, talvella eivät pakkasetkaan ole harvinaisia. Väliin sattuu lujia hiekkamyrskyjä: kauas taivaanrannalle ilmestyy ruskehtavia pilviä, hyvin sadepilvien näköisiä, ja kohta peittää lentävä, kaikkialle tunkeutuva pöly koko avaruuden. Joskus sattuu oikea pyörremyrskykin, jolloin saattaa nähdä monen metrin korkuisten hiekkapilvien kohoavan ilmaan ja kiitävän yli aavikon. Vähäisen vesimäärän, minkä täällä vuosittain sataa, imee hiekkakerroksen alla oleva kalkkikivipohja nopeasti sisäänsä. Päättäen lukuisista löydetyistä merieläinten kivettymistä on seutu ollut joskus merenpohjana. Monia maanalaisia onkalolta on myöskin paljastettu — väitetäänpä joidenkin niistä olevan yhteydessä meren kanssa, päättäen niiden ilmarei’istä huokuvasta merikasvien hajusta.

Tällä taipaleella ei ole yhtään kaupunkia. Juna pysähtyy pitkien tovien jälkeen parin, kolmen puuhökkelin kohdalle — siinä erämaan asutus. Mutta täällä näkee matkustaja ensimmäisen ja kenties viimeisenkin kerran maan alkuasukkaita: keskikasvuisia, hiilenmustia, kiharatukkaisia, eurooppalaisten vanhoihin vaatteihin pukeutuneita murjaaneja, joista muutamilla on partakin.

Rata kulkee nyt kapean hiekkavuorivyöhykkeen poikki. Samaiset hiekkavuoret olivat aikoinaan kiusallisena vastuksena ratainsinööreille. Nyt niiden rinteillä kasvaa eukalyptuksia ja soreita kasuarinoja. [Mäntyä muistuttava Australian puu, jossa on neulamaiset lehdet ja riippuvat, hevosenhäntää muistuttavat oksat. Tummanpunaisen värinsä vuoksi sitä käytetään paljon huonekalujen valmistukseen.]

Maasto viettää huomattavasti alaspäin, ja pian olemme taas tasangolla, joka ei kuitenkaan täällä enää ole pelkkää puutonta hiekkaa. Tasangon peittää nimittäin silmänkantamattomiin tummanvihreä, paikoitellen neljän metrin korkuiseksi kohoava mulga-pensasto [Australian akaasia]. Sivuutamme pienen, epäsiistin ja kuivannäköisen kaivoskaupungin ja tulemme niinsanotulle järvialueelle.

Kartalle on näille kohdin merkitty monia suuria järviä, mutta todellisuudessa ne eivät ole mitään tavallisia järviä, vaan on niiden sisältö puhdasta suolaa. Suurin osa näiden järvien pinnasta on kuin hiukan likaisen lumen peittämä, tummempia kohtia on siellä täällä, missä suola ei ole vielä kuivunut, näkyypä paikoitellen vettäkin aaltoilevan. Aika ajoin järvien suola »jäätyy» tykkänään, muuttuen silloin väriltään punertavan harmaaksi. Lähiseutujen asukkaat keräävät silloin suolaa myytäväksi.

Maisema on muuttunut. Maasto on punertava ja kasvaa tammia ja eukalyptuksia. Karja- ja lammaslaumoja käy laitumella. Erämaasta ei ole enää merkkiäkään. Port Augustassa, Spencer-lahden kärjessä, jätämme liittovaltion rautatien ja astumme Etelä-Australian valtion rautatien kapeaan vaunuun. Juna halkoo useiden tuntien ajan laajoja, punahiekkaisten teiden lohkomia vehnävainioita. Kyliä ja pikkukaupunkeja vilisee kuin saaria aaltoilevassa vehnämeressä. Muutamia jokia katkaistaan — jos sattuu olemaan kesä, ovat ne vain kuivia uomia. Matalahkoja vuoria ilmestyy näköpiiriin, mutta juna ei lähesty niitä. Lopulta tullaan tyypilliseen esikaupunkiin ja kohta sen jälkeen Adelaiden asemalle.

Olemme jälleen vaihtaneet junaa — monennenko kerran? — ja ajamme nyt avaroissa, koko mukavissa ja tasaisesti kulkevissa vaunuissa 1.60 metriä leveällä radalla, jota jatkuu Melbourneen saakka ja siitä edelleen Uuden Etelä-Walesin rajalle.

Jätämme Adelaiden ja alamme kohta kiivetä monien tunnelien kautta jyrkkään ja metsäiseen vuoristoon, josta aukenee kaunis näköala yli kaupungin, läheisen maaseudun ja meren. Rata kiemurtelee viinitarhojen ja oliivilehtojen lomitse. Siellä täällä vilahtaa ohitse idyllinen yksikerroksinen tiilirakennus värisointuisine puutarhoineen. Ylänkö näköaloineen on kuvankaunis, vahinko, että juna kulkee sen poikki niin pian, ja rata alkaa viettää loivasti. Laskeutumista jatkuu Murray Bridge-nimiseen kaupunkiin saakka. Kaupungin ohitse virtaa 200 metriä leveä Murray-joki, Australian Volga, likaisen keltaisine vesineen ja jyrkkine ruohoisine äyräineen.

Vuoret ovat jälleen takanamme. Juna kulkee monta tuntia kalkkikivitasankoa, vaalea kalkkikivipohja on paikoitellen näkyvissäkin, mutta toisin paikoin kasvaa mallee-nimisiä kääpiöeukalyptuksia. Mallee-vyöhyke ulottuu yli naapurivaltion, Viktorian, rajojen. Sitä pidettiin kauan aikaa arvottomana erämaana, mutta nyt on suuri osa siitä raivattu vehnävainioiksi ja yhdistetty rautatieverkolla liikekeskuksiin. Nummen raivaaminen tapahtuu siten, että pensaat survotaan ensin suurella metallisella kolmiolla, joka on tavallisimmin ratakiskoa; sitten kaivetaan ylös pahkuraiset juuret, joista saadaan hyvää polttopuuta; ja lopulta perusteellinen syväkyntö tekee erämaasta hedelmällisen viljakentän.

Tasanko muuttuu vähitellen aaltoilevaksi maisemaksi sinisine vuoritaustoineen, lampaita juoksentelee rata-aidan vieressä, lehmät tuijottavat raukean velttoina ohipuskuavaa junaa, asemalaiturilla seisoo odottamassa suuria metallisia maitohinkkejä, joita junamiehet suurella jyrinällä kuljettavat tavaravaunuun. Siellä täällä ilmaantuu näköpiiriin parrupyramiideja, kaivosalueen tunnusmerkkejä. Sivuutamme läheltä pari, kolme autiota kaivoskenttää sammaltuneine kaivosaukkoineen ja soraläjineen. Ne ovat muistoja alkeellisen kullankaivuun ajoilta ennen suurten yhtiöiden ja nykyaikaisten kaivoskoneiden tuloa. Tämän seudun paikannimillä on yhä vieläkin kullan lumo ja helähtävä kaiku — Stawell, Ararat (tietysti samannimisen vuoren juurella!), Ballarat, Daylesford, Bendigo, Maryborough ja monia kuolleita kaupunkeja, joista keltainen metalli on loppunut vähiin. Monista miljoonista kultakiloista, joita Australiassa on nostettu maan uumenista, ainakin puolet on peräisin näistä rauhallisista kaupungeista, joiden väestön pääelinkeino nyttemmin on maanviljelys. Ballarat esimerkiksi on tunnettu bulevardeistaan, ylellisistä puistoistaan ja veistokuvakokoelmistaan. Historiallisesti se on kuuluisa kullankaivajien kapinasta. Kapinoitsijat näet julistivat mahtipontisesti »Viktorian tasavallan» perustetuksi; järjestystä palauttamaan kutsuttu sotaväenosasto tosin lopetti uuden tasavallan kahdessakymmenessä minuutissa. Leveällä esplanaadi-pääkadulla sijaitsee nykyjään yhden kapinanjohtajan muistopatsas. Kapinoitsijasta tuli näet myöhemmin lainkuuliainen kansalainen ja parlamentin puheenjohtaja.

Parin tunnin kuluttua rata tekee laajan puoliympyrän ja laskeutuu 300 metriä korkealta ylätasangolta alas merenrantatasangolle. Vehreitä peltoja lampaineen, näkyypä yhdessä kohdin lauma kauriitakin pyöreistä kivistä rakennetussa aitauksessa. Savupilviä leijailee etäisyydessä. Taloja ja pari kupoolia häämöittää näköpiirissä, ja kohta pysähtyy junamme Spencer-kadun asemalle Melbournessa.

Melbournesta jatkamme matkaa samalta asemalta, samanlaisissa mukavissa vaunuissa ja Australian nopeimmassa junassa. Lähin päämäärämme on nyt Sydney, jonka 940 kilometriä pitkän taipalen ajamme 18 tunnissa. Rata suuntautuu kohta pohjoiseen ja koilliseen, halkoen vuoroin kukkuloita, vuoroin laidunkenttiä ja jokia, joiden viimemainittujen rannat ovat keväisin ja kesäisin niin paksulti keltaisten akaasiapensaiden, wattle, peitossa, ettei juuri muuta väriä näykään. Yhä vielä pari hylättyä kaivoskenttää, jälleen näköpiirissä oikealla korkeita vuoria — talvisin niillä sataa lunta — ja taas yhdymme Murray-jokeen, joka täälläkin, Alburyn kaupungin kohdalla kaukana laskupaikaltaan, on aika leveä. Talvisin tulvien aikana Murray-joella on useita sivuhaaroja. Vaihdamme jälleen junaa ja astumme nyt Uuden Etelä-Walesin valtion rautatien (leveys 1.44 m) vaatimattomampiin vaunuihin ja jatkamme matkaa pimeään yöhön. Yöstä huolimatta emme kuitenkaan menetä mitään näkemisen arvoista: sama yksitoikkoinen maisema laitumineen, vehnävainioineen, viinitarhoineen ja puutaloisine pikkukaupunkeineen.

Varhain aamulla sivuutamme Yassin, josta 60 kilometrin matkan päässä sijaitsee Australian liittovaltion uusi pääkaupunki, Canberra. Vähän myöhemmin juna kulkee Razorback (partaveitsenselkä)-nimisen vuorenharjanteen yli ja alkaa laskeutua vihreärinteistä, eukalyptuksia kasvavaa vuoristoa, jota se viimeisten tuntien aikana on huomaamattomasti noussut, ja pysähtyy viileässä aamutuimassa Coulburnin taajaväkiseen kaupunkiin. Juomme taas tunnettua huonoa kahvia ja jatkamme matkaa kukkulaisessa maastossa, kunnes parin tunnin kuluttua saavumme Moss Vale-nimiseen turistipaikkaan. Siellä meitä odottaa aamiainen, hyvin tervetullut tässä ruokahalua kiihoittavassa vuoristoilmassa. Seuraava mainittavin paikka nyt on Camdenin tasanko — Australian ensimmäinen laidunmaa. Kohta sen jälkeen sivuutamme Australian vanhimmat kaupungit (ikää niillä on kokonaista sata vuotta) ja saavumme Sydneyn esikaupunkeihin, joiden tiheään rakennettuja asunto- ja tehdaskortteleita jatkuukin keskeytymättömänä rykelmärivinä, kunnes junamme pysähtyy Sydneyn vilkasliikkeiselle ja ainoalle asemalle.

Sitten edelleen Brisbaneen! Kaksikymmentäkahdeksan tuntia kaarrellen ja kiemurrellen rata nousee aina 1 400 metriä korkeiden vuorten yli pysytellen kuitenkin kaiken aikaa lähellä rannikkoa.

Taas samoja esikaupunkirykelmiä, täällä ne kuitenkin ovat silminnähtävästi vanhempia kuin Melbournessa — mutta niinpä Sydney onkin 50 vuotta historiallisempi. Esikaupungeista selviydyttyämme huristamme taas pohjoiseen yli Hawkesburyjoen jyrkkien rantojen. Hawkesburyn seutu on tunnettu pitkästä rautasillastaan ja huomattavan korkeakasvuisista asukkaistaan. Luonto on kaunis kuin Sydneyn satamassa, ympäröivien vuorijonojen vuoksi jopa suurenmoisempikin. Sitten seuraa hedelmällisempää ja rikkaampaa seutua. Rikkaus ei ole tällä kertaa kuitenkaan kultaa, vaan hiiltä. Vihreä ja musta ovat tämän seudun päävärit: vehreitä ruohikkoja ja mustia hiilikasoja, minne vain katse kiintyykään. Sitten seuraa sarja kaivosmiesten kaupunkeja tiheine rautatieverkkoineen ja kilometrinpituisine hiilijunineen. 160 kilometrin etäisyydessä Sydneystä sijaitsee hiilialueen keskus ja samalla koko Australian suurin hiilisatama, Newcastle, jonka 70 000 asukkaan ainoana vallitsevana ajatuksena on — hiili.

Täällä rata jättää merenrannan ja lähtee kiemurtelemaan kohti Brisbanea. Parhaillaan rakennetaan uutta rataa, joka tulee kulkemaan pitkin rannikkoa ja lyhentää matkaa viidellä tunnilla ja yhdellä junanmuutolla. Meidän tiemme kulkee kuitenkin Hunter-joen laaksoa, halki kauniiden maissivainioiden ja mailasruohoa kasvavien kenttien. Viljavainioita ja laidunmaita vuorotellen tunti tunnin perään, kunnes rata alkaa hiljalleen kohota Armidaleen, matkan korkeimpaan kohtaan, missä talvisin on kylmää kuin Suomessa. Täältä itään on tavattoman jyrkänteistä vuoristoseutua maalauksellisine vesiputouksineen ja kanjooneineen. Radan pysytellessä yhä ylätasangolla saavumme 17 tunnin kuluttua lähdöstämme Sydneystä Uuden Etelä-Walesin rajalle ja muutamme Queenslandin valtion rautatien pieniin vaunuihin. Radan leveys on vain 1.07 metriä. Koko päivän ajamme yhä jatkuvaa vuoristoa, sivuutamme joitakin kaupunkeja ja kukkivan viljelyskeskuksen, Toowoomban. Täällä rata laskeutuu vuorensoliin ja syviin, eukalyptusmetsikköä kasvaviin laaksoihin. Pysähdymme hetkeksi Ipswichin hiilikeskukseen, junamme vierii Brisbane-joen pitkän sillan yli, parin kauniin kukkulaisen esikaupungin halki, kunnes lopulta olemme Brisbanen kaupungissa. Meluisan tunnelin kautta tulemme keskusasemalle. Perthistä lähdettyämme olemme nyt taivaltaneet yhteensä 5 560 kilometriä ja käyneet kaikissa mannermaan pääkaupungeissa.

Ellei junamatkustus jo ala tympäistä, voimme vielä jatkaa 1 600 kilometriä pohjoiseen rannikkoa myöten sokeriruokovyöhykkeiden halki, Kaprikornus-linjan yli, kultakenttien ja laajojen laidunmaiden poikki yhä monipuolisemmaksi käyvässä kasvillisuudessa aina Cairnsin turisti- ja kaivoskaupunkiin saakka, josta on enää vain lyhyt matka kuuluisille Barron-putouksille. Mutta kenties laivamatka Great Barrier Reef (iso salpausriutta) -nimisen saari- ja riuttarivin suojaamassa rannikkomeressä olisi houkuttelevampi. Mainittu riuttarivi ulottuu tropiikin rajalta 2 500 kilometriä pitkänä ketjuna aina mantereen äärimmäiseen pohjoiskärkeen. Entä junamatka länteen? Kolme eri rataa kulkee Queenslandin mineraaleista rikkaan eteläosan halki 600 kilometriä sisämaahan, kautta loputtomien tasankojen, joiden melkein ainoina asukkaina ovat miljoonat lampaat. Siellä oppii muukalainen tuntemaan Australian… teollisuuden, yksitoikkoisen työn, karaistujen ja käytännöllisten miesten maan… maan, missä tilat ovat laajoja kuin herttuakunnat ja tilanomistajat vieraanvaraisempia kuin missään muualla… mutta myöskin maan, joka ei sovi turisteille!

LUONNE JA TAVAT.

Australialaisella tarkoitetaan nykyjään tuon maan valkoihoista asukasta, ei siis neekeriä. Euroopan sanomalehdissä saattaa tosin joskus esiintyä uutisia Australian alkuasukasliiton parlamentille tekemistä ehdotuksista, mutta ne on luettava pitkän matkan ja tietämättömyyden syyksi, sillä Australian harvat mustaihoiset elävät vieläkin luonnontilassa.

Australialainen, siis eurooppalaisperäinen, on luonteeltaan vieraanvarainen, hyväsydäminen ja demokraattisen kohtelias. Ensinmainittu ominaisuus ilmenee kenties koruttomimmassa muodossaan harvaan asutulla maaseudulla, missä farmilta tai karja-asemalta toiselle on päiväkausien matkat. Vierashuone annetaan heti tulijan käytettäväksi, ateriat ovat samoin vapaat eikä niistä hyvien tapojen mukaan sovi kiittää, sanotaan vain yksinkertaisesti, jos tahdotaan olla kohteliaita, että ruoka oli maukasta. Eurooppalaisista laivoista karanneet merimiehet ja muut siirtolaiset, jotka työnhaussa kuljeskelevat harvaanasutuilla seuduilla, tietävät kertoa, kuinka ohiajavat maalaiset melkein poikkeuksetta pysäyttävät fordinsa tai kärrynsä ja tarjoavat väsyneille matkamiehille vapaakyydin.

Australian väestöstä on kokonaista kolme prosenttia sotainvaliideja, joten ei ole yhtään ihme, vaikka sikäläisten suurkaupunkien kaduilla näkeekin almunpyytäjiä soittovehkeineen tai kantaen taulua, jossa asianomaisen vioittuma on julkipantu. Harvoin sivuuttaa hyväsydäminen, varakkaampi australialainen kovaosaisen maanmiehensä almua antamatta. Terveitä ammattikerjäläisiä — joita varsinkin Etelä-Euroopan kaupungeissa vilisee niin viljalti — ei Australiassa juuri ole.

Kaupunkien suuret hospitaalit toimivat suureksi osaksi vapaaehtoisten lahjoitusten ja aika ajoin järjestettävillä keräyspäivillä saatavien rahojen varassa. Tällaisina keräyspäivinä myyvät lapset ja nuoret neitoset kaduilla erikoisesti tarkoitusta varten valmistettuja merkkejä, joista kertyvä voitto luovutetaan milloin minkin hospitaalin hyväksi. Arpajaisia pannaan myöskin toimeen hospitaalien avustamiseksi.

Australialaista voidaan tuskin sanoa kohteliaaksi, jos mittapuuksi otetaan esimerkiksi latinaisten kansojen liiallisuutta hipova kohteliaisuus. Brittiläisyydestään huolimatta he kaikki ovat siirtolaisia, niiden varhaisten maahanmuuttajien jälkeläisiä, joiden tavat olivat enemmän tai vähemmän hiomattomia ja jotka tunnustivat vain väkevämmän ja ensin tulleen oikeuden. Nyt vuosikymmenien kuluttua ovat tavat ja käsitteet luonnollisesti muuttuneet, mutta ei vieläkään voida puhua mistään erikoisesta kansallisesta sivistyksestä eikä kansallistavoista.

Australiassa, kuten siirtomaissa yleensä viime sataluvulla, piti jokaisen alkaa olemisensa alusta kutakuinkin yhtäläisillä mahdollisuuksilla. Tästä johtuvasta yhdenvertaisuudentunteesta seurasikin, että Australiasta tuli ilman suurta poliittista kiihoitusta maailman kansanvaltaisin maa. Myöhäisempinä vuosina tulleilla siirtolaisilla sen sijaan ei ollut enää yhtä suuria menestymisen mahdollisuuksia: heidän toimintavapauttaan oli rajoittamassa ensin tulleiden uranaukojien etuoikeudet. Viimeksimainituista kehittyikin sitten vähitellen sekä rahan että maaomaisuuden aatelisto. Siitä lähtien on myöskin ehdoton kansanvaltaisuus ollut vain määrätyn poliittisen puolueen uskontona.

Noiden varhaisten vuosien peruna ovat kansan luonteeseen juurtuneet monet tavat ja tottumukset. Niinpä esimerkiksi miehet eivät koskaan tervehdi toisiaan hattua kohottamalla. Sellainen kunnia suodaan vain naiselle, jota siellä, kuten kaikissa siirtomaissa, kunnioitetaan ylenpalttisesti. Miehet tervehtivät toisiaan päännyökkäyksellä lausuen kumpikin yht'aikaa: »How do you do?» (Kuinka voit?), johon kysymykseen harvoin kumpikaan vastaa. Hyvin tavallinen tervehdyssana on myöskin puhelinhuuto »Ha-lou!». Sama »How do you do?» lausutaan molemminpuolisesti myöskin esiteltäessä. Hyvästelyseremoniat ovat vielä yksinkertaisemmat: huudetaan jokin lapsellinen sana, niinkuin »Ta-ta!» tai »Cheere-o!». Hyvin luvallista on myöskin häipyä seurasta virkkamatta mitään kenellekään. Iltatervehdyksenä lausutaan, paitsi yllämainittuja, aina sama »Good night!» (Hyvää yötä) riippumatta siitä, tavataanko tuttava ensimmäistä kertaa sinä päivänä vai hyvästelläänkö häntä, tullaanko taloon vai lähdetäänkö sieltä.

Yhtä yksinkertaiset eivät ole kuitenkaan tervehdysseremoniat Australian naisten kesken. Naiset, jotka ovat vähänkin tuttuja keskenään, suutelevat toisiaan niin tavatessaan kuin hyvästellessäänkin. Samoin tekevät perheenjäsenet keskenään. Viimeksimainittujen kesken tämä hellyydenosoitus tuskin onkaan liikaa maassa, missä perhesiteet monestakin syystä ovat höllemmät kuin esimerkiksi pohjoismaissa. Varhainen sukukypsyys ja siitä johtuva aikainen riippumattomuudentunne lapsissa ja lauhkea ilmasto, joka sallii melkein keskeytymättömän ulkoilmassa oleskelun, näyttävät olevan tärkeimpiä tekijöitä kodin vaikutuksen väheksymisessä. Punttuuhan heiltä sellainenkin nautinto kuin räiskyvän takkatulen ääressä istuminen — lukuunottamatta mantereen eteläisimpiä osia — jonka muisteleminen pohjoismaalaisessa talvi-iltoina herättää niin kiihkeän kaipuun kodin piiriin.

Australialaista naista ei juuri voida sanoa kauniiksi. Australialainen mies on todella lähempänä Adonista kuin australiatar Venusta. Edellinen on keskimittainen, vartaloltaan sopusuhtainen ja ulkonäöltään terve ja voimakas, kun taas jälkimmäisellä, joka muuten on yleensä lyhytkasvuinen, on epäsuhtainen vartalo, muodottoman paksut nilkat ja sääret sekä kasvot veltot ja paksulti puuteroidut.

Mutta naisen ulkomuoto on kaikesta päättäen makuasia, sillä australialainen ihailee ja varsinkin kunnioittaa »kauniimpaa sukupuoltaan» enemmän kuin monien muiden kansallisuuksien ritarit. Näyttää siltä kuin tämäkin tapa olisi peräisin varhaisilta maahanmuuton ajoilta, jolloin naisia oli maassa huomattavasti vähemmän kuin miehiä. Senaikaiset karkeakäytöksiset seikkailijat ja uudisasukkaat kunnioittivat naista kuin puolijumalaa ja muuttuivat naisen läsnäollessa kuin toisiksi olennoiksi. Sama naisenpalvonta on siellä vallalla vielä nytkin — vaikka naisten lukumäärä onkin kasvanut melkein yhtä suureksi kuin miesten — tosin hieman hiotummassa muodossa. Nykypäivienkin australialainen, joka miehisten ystäviensä kesken yleensä käyttää hyvin vahvasti voimasanoilla höystettyä kielisotkua, muuttuu mitä säädyllisin, ritariksi naisen ilmaantuessa seuraan. Heidän lakipykälänsä ja tuomioistuimensakin säätävät paljon ankaramman rangaistut sen naisen kunnian loukkaamisesta kuin eurooppalaiset lait, Englantia tietysti lukuunottamatta. Toinen tekijöistä muistaa erään itsessään vähäpätöisen tapauksen, joka selvästi osoittaa australialaisten turhantarkkuuden tällaisissa asioissa:

Rouvashenkilö tuli eräänä päivänä toimistoomme. Toverini otti hänet vastaan etuhuoneessa, mutta kiiruhti kohta luokseni toiseen huoneeseen virkkaen:

»Lainaapa minulle lyijykynääsi, ole hyvä!»

»Mutta onhan sinulla oma kynäsi korvan takana», vastasin.

»Mutta enhän minä voi tarjota tuommoista pätkää naiselle!»

* * * * *

Australialaisen naisen luonteessa on monia hyviä ominaisuuksia, joukossa sellaisiakin, joista hänen eurooppalainen sisarensa ei enää piittaa. Korkeankin opillisen sivistyksen saanut ja hyvinkin hemmoiteltu australialainen nainen tietää aina, että hänen velvollisuutensa on huolehtia kodin taloudesta. Palvelijattaria ei pidetä läheskään niin paljon kuin eurooppalaisissa perheissä johtuen osaksi siitä tosiasiasta, että niitä on vaikea saada, mutta vaikuttaa palvelijattarien vähyyteen myöskin se seikka, että perheenemännät itse eivät häpeä tehdä työtä. Ateriain ja vierailujen aikana australialaisen perheenemännän hyvät puolet tulevatkin parhaiten esiin: silloin hän on pelkkää huomaavaisuutta ja avuliaisuutta. Mutta valitettavasti hän myöskin tuntee yhteiskunnallisen tärkeytensä ja antaa tämän tuntemuksensa ilmetä kovin usein. Kaduilla ja raitiovaunuissa esimerkiksi hän ei ole ensinkään kohtelias, vaan vaatii miehiltä liian suurta huomaavaisuutta. Brittiläisen tavan mukaan mies ei saa tervehtiä naista, ennenkuin tämä on päännyökkäyksellä osoittanut tuntevansa miehen, vasta silloin on miehellä oikeus kohottaa hattuansa. Korkeammissa seurapiireissä eivät naiset yleensä tarjoa kättään puristettavaksi esitettäessä tai tervehdittäessä, vaan taivuttavat tuskin huomattavasti vartaloaan vastaukseksi miehen kumarrukseen.

Missä tahansa Australiassa vierasmaalainen näkeekin lapsia, aina saa hän niistä mieluisan vaikutelman. Sikäläiset lapset ovat yleensä terveitä, hyvinpuettuja ja, sanoisimmeko, esiintymistaitoisia. Pahankurisinkaan katupoika ei unohda tilanteen vaatiessa lausua kohteliaasti: »Anteeksi!» tai »Kiitos!» Toinen vielä silmiinpistävämpi piirre australialaisissa lapsissa hämmästyttää vierasmaalaista: lapset vaikuttavat varhaiskypsiltä. On myönnettävä, että ilmasto näyttelee tärkeätä osaa tässä, mutta kasvatuksellakin — josta enemmän edempänä — täytyy olla vaikutuksensa ilmiössä.

* * * * *

Australialainen on puhtaiden tapojen ja epäsiistien tottumuksien merkillinen sekoitus. Vaikka hän kylpee kerran päivässä, vaihtaa usein alusvaatteita ja ajaa partansa joka aamu, näyttää hän kuitenkin olevan täysin välinpitämätön jokapäiväisen leipänsä hygieenisyyden suhteen.

Mennessään ensimmäisen kerran ostoksille australialaiseen leipäkauppaan saa vierasmaalainen kokea pieniä, epämiellyttäviä yllätyksiä. Ei niin, etteivätkö leipomotuotteet olisi hyviä — valmistetaanhan ne puhtaasta vehnästä. Näyteikkunassa ne ovat yhtä houkuttelevia kuin missä muussa maassa tahansa. Mutta tapa, jolla niitä myytäessä käsitellään, on omiansa karkoittamaan vasta heränneen ruokahalun. Ovikellon kilahdettua kiiruhtaa myyjätär kauppaan asusta päättäen suoraan keittiöaskareista — lausuu kysyvästi: »Yes?» ja saatuaan kuulla ostajan haluavan tusinan leivoksia ottaa sormillaan näyteikkunakaapista lähimpänä olevan leivoksen, näyttää sitä ostajalle kysyen:

»Pidättekö tästä lajista?»

Ostaja kiiruhtaa selittämään, että hän haluaa muutamia kermaleivoksia ja muutamia kookosleivoksia, loput saa olla mitä hyvänsä. Kaksitoista kertaa sormet tarttuvat pehmeän tahmaisiin leivoksiin, ja ostaja saa leivospussinsa ja kaupantekiäisiksi kauniisti soinnahtavan:

»Thank you!»

Ellei ostaja tähän mennessä jo ole kadottanut ruoka- tai ostohaluaan, vaan tahtoo vielä ostaa ravitsevannäköistä painon mukaan myytävää rusinakaakkua, saa hän luvan karkoittaa mielestään kaikki tarpeettomat ennakkoluulot, sillä ennenkuin hän ehtii päättää, montako naulaa sitä pitäisi ostaa, on myyjä tarttunut suureen kaakkuun molemmin käsin näytellen sitä kaikilta puolilta ja puhuen vakuuttavasti:

»Oikein ravitsevaa ja tuoretta, you know!»

* * * * *

Lähtiessään jonakin aamuna kuuden ja seitsemän välillä esikaupunkiasunnostaan saa aamuvirkku vierasmaalainen nähdä toisen australialaisia tapoja kuvaavan tyypillisen näytelmän maidonmyyjän. Todellakin huvittava tyyppi — samoin kuin talosta taloon kulkeva pullojenkerääjäkin! — kunhan ei vain olisi tavoiltaan niin kovin likainen. Australialaisena maidonmyyjällä on tavallisesti pieni, mutta virkku hevonen ja keveät kaksipyöräiset kärryt, joille hän lastaa kolme, neljä suurta hinkkiä. Ajaessaan nopeasti aamurauhaisilla kadoilla huutaa hän joka talon kohdalla joikuvalla äänellä pari, kolme sanaa, joita ei kukaan ymmärrä, mutta jotka kaikki tuntevat maidonmyyjän aamutervehdykseksi. Vielä aamupuvussa olevat emännät raottavat oviaan sen verran, että saavat laskettua pienen hinkkinsä tai tuoppinsa porraskivelle, ja kun maitomies sitten hyppää alas kärryiltään kädessään muutaman litran vetoinen hinkki ja tuopinmitta, emännät mainitsevat haluamansa määrän ja saatuaan maksavat sen. Hevonen, joka jo hyvin tuntee piirinsä, on sillä välin hölkännyt seuraavan tilaajan ovelle, joten miehen täytyy juosta perässä. Niin sanottujen »apartment-talojen», joissa asuu useampia perheitä, portilla saattaa nähdä tusinan verran jo illalla sinne pantuja ruukkuja ja tuoppeja, joihin nuori ja hyvämuistinen maitomies nyt yksikseen mittaa, mihin neljänneslitran, mihin puoli litraa. Australialaiset eivät näet juo maitoa, vaikka karjanhoito onkin yksi heidän pääelinkeinojaan, vaan tehdään suurin osa maitoa voiksi. Nämä aamutilaukset ovat vain teen valkaisuksi ja lapsia varten.

Vastenmielinen puoli tässä aamuisessa näytelmässä on se huolimattomuus, jolla maidonmyyjä suorittaa askareensa. Takitta ja hatutta mies juoksee pitkin katua kanneton maitohinkki kädessä ja palava savuke suussa. Tuoksuen vahvasti hevoselta — usein vielä lisäksi hevosenjätteitä kengissä ja juoksun vuoksi hikoillen, hän mittailee reippain ottein maitoa eikä paljoja piittaa, vaikka paksusta capstanista vähän varisee tuhkaakin maidon sekaan. Ja ostajatkin näyttävät tyytyväisiltä — brittiläisinä kai arvelevat, että kun niin on ollut, niin niin pitää olla!

* * * * *

Ruokatavarakaupat ovat Australiassa samalla sekatavaramyymälöitä mitä laajimmassa merkityksessä. Australialaisesta sekatavarakaupasta voidaan todellakin ostaa melkein kaikkea, mitä taloudessa tarvitaan, vaahtoviinistä lamppuöljyyn ja punaisesta etikasta inkivääriin saakka — ja kaikkea tätä yhdestä ja samasta huoneesta. Brittiläiset itse sanovat tällaista perinnäistapaista myymälää _grocery_ksi, ja ovat ne enemmän tai vähemmän samannäköisiä kaikkialla laajassa brittein valtakunnassa. Siellä täällä on sentään olemassa jokin erikoismyymäläkin, kuten liha-, leipä-, hedelmä- ja vihanneskauppoja, joista viimeksimainituista nykyaikaisimmat jo ripustavat seinilleen julisteita, joissa uuteen ravintoainelakiin viitaten yleisöä kielletään koskettelemasta ravintoaineita, joita ei osteta.

* * * * *

Australialaiset ovat suuria lihansyöjiä; siinä taidossa heille tuskin vetävät vertoja muut kuin uusseelantilaiset. Monet heistä syövät lihaa kolmekin kertaa päivässä. Päivän ensimmäinen ateria, joka syödään heti noustua, on paistettua liikkiötä ja kaksi paistettua munaa. Se on brittiläisten kansallisruoka, jota heidän pitää saada säännöllisesti niin päiväntasaajan helteessä kuin napaseutujen pakkasessa. Sitten seuraa lounas, jota australialaiset myöskin kutsuvat päivälliseksi ja johon pitää välttämättä sisältyä lihaa (ellei satu olemaan perjantai, katolinuskoisten paastopäivä). Sen jälkeen seuraa välipala, iltapäivätee sandwich-voileipineen tai leivoksineen. Kello kuudelta syödään päivän tärkein ateria, jota eurooppalaiset sanovat joko päivälliseksi tai illalliseksi, mutta jota australialaiset jostakin käsittämättömästä syystä kutsuvat »teeksi» (vaikka väkevä tee on pöytäjuomana päivän muillakin aterioilla). Monet heistä syövät vielä teatterista tultuaan illallisen, supper, kalaa, ostereita tai jotakin muuta kevyttä. Samaa vahvaa ravintojärjestystä he noudattavat kautta vuoden. Joulunakin, joka Australiassa on vuoden kuumimpia päiviä, täytyy heidän saada perinnäiset »_roast beef_insä» ja »_pudding_insa».

* * * * *

Katuelämä australialaisessa kaupungissa ei eroa suurestikaan eurooppalaisten suurkaupunkien elämästä, paitsi lounastunnilla, kahdentoista ja yhden välillä. Ruokailuloma tehtaissa, myymälöissä ja tavarataloissa on yleensä lyhyt, tavallisesti puoli tuntia tai kolme neljännestä, harvoin täysitunti; ruokailulomat ovat näin lyhyet sen vuoksi, että työväki saisi vapaan lauantain tai että toimipaikat voitaisiin pitää suljettuina ainakin puoleltapäivin pyhän aattona.

Tämän keskipäivänhetken aikana on australialaisen suurkaupungin kaduilla nähtävänä mitä hullunkurisimpia näytelmiä. Heti kun kello on lyönyt kaksitoista, ryntäävät niin nuoret kuin aikuisetkin tehtaista ja työpajoista lähimmälle katukäytävälle ja alkavat aukoa eväitään, jotka ovat käärityt joko lautasliinaan tai vanhaan sanomalehteen riippuen hygieenisestä tasosta asianomaisen kodissa. Joku asiapojista tai nuorimmista oppipojista on etukäteen saanut tehtäväkseen keittää öljykanisterista tekaistussa keittoastiassa teetä koko henkilökuntaa varten, ja tästä yhteisestä varastosta kukin nyt ammentaa kuppiinsa tai tuoppiinsa maidolla vaalennettua väkevää teetä australialaisten kansallisjuomaa.

Voileivät on pian syöty, ja niukasta ajasta on vielä jäljellä neljännestuntinen, joka olisi käytettävä mahdollisimman hyödyllisesti. Pojat ottavat esille jalkapallon — tiiviiksi sullottu paperi- tai räsytukko kelpaa näin tilapäistarkoitukseen — ja tuotapikaa on käynnissä kiivas peli, jossa ei paljon välitetä ikkunoista eikä ohikiitävistä ajoneuvoista. Tietysti ei näitä näytelmiä voida esittää pääkaduilla, mutta eipä siellä ole tehtaitakaan. Muuten on jalkapallohulluus niin australialaisten nuorukaisten veressä, etteivät he voi olla potkaisematta mitä tahansa kohdalle sattuvaa tarpeeksi kevyttä esinettä.

Miehet sensijaan ryhmittyvät jonkin lähellä olevan kulman taakse ja ryhtyvät lyömään korttia, usein suurinkin panoksin tai pelaavat australialaista »kruunaa ja klaavaa». Vanhemmat miehet taas jatkavat aamulehtensä lukemista siitä, mihin aamuisen junamatkan päättyessä piti keskeyttää. Tytöt ovat etsineet itselleen istuinpaikan pohjakerroksen ikkunapienoilla tai sellaisten puutteessa katukäytävällä ja lukevat ahmien romaanejaan. Sadepäivinä he kaikki sensijaan aterioivat likaisissa ja pölyisissä työhuoneissa. Mitään lakipykälää tai säädöstä, joka kieltäisi työhuoneissa aterioimisen, ei ole.

Koomillisinta osaa tässä sivukaupungin katuelämässä esittävät kuormavaunujen ajajat. Heidän vaununsa ovat jykeviä, kantokyvyltään useampia tonneja, ja niiden eteen saattaa olla valjastettuina kuusikin suurikokoista hevosta. He liikkuvat tavallisesti kolmen, neljän vaunuparin ryhmissä, ja missä tahansa he sattuvatkaan olemaan kellon lyödessä kaksitoista, siihen he pysähtyvät leveimpien sikäläisten katujen keskusta on varattu autojen ja muiden ajoneuvojen seisahduttamista varten — ottavat esille teekanisterinsa ja kuivia kalikoita ja, ellei lähistölle satu rakenteilla olevaa taloa tai kadunkorjaajain leiriä, joilla teevalkea olisi jo palamassa, tekevät ajurit tulen vaikka omiin vaunuihinsa. Kokoontuneina aterioimaan samoihin vaunuihin jatkavat hekin murkinatuntiansa korttia lyöden. Ohikulkijat ovat tottuneet näihin näytelmiin eikä poliisikaan mahda miehille mitään, niin kauan kuin nämä eivät laskeudu kadulle pelaamaan.

* * * * *

Huolimatta kymmenistä eri uskonnoistaan ja tuhansista kirkoistaan australialaiset eivät piittaa paljoakaan uskonnollisista juhlapäivistä. Joulupäivä on ainoa juhlapäivä, joka on rinnastettu tavallisten sunnuntaipäivien arvoiseksi. Juhlapäivät sellaiset kuin uudenvuodenpäivä, pitkäperjantai ja pääsiäispäivä ovat tosin virallisia vapaapäiviä, mutta suurin osa kansaa ei kunnioita niitä minään juhlapäivinä: kaikki kapakat ovat avoinna ja täynnä väkeä, teatterit ja elokuvat näyttelevät — ja kansa huvittelee. Sellaisista päivistä kuin loppiainen, helatorstai, helluntai ja Johannes Kastajan päivä ei tiedetä mitään. Mutta jos uskonnollisten juhlapäivien vietto lyödään laimin, kunnioitetaan tavallisia sunnuntaipäiviä sitä hartaammin ja niiden viettoa valvotaan mitä ankarimmin.

On vaikea kuvitella ja melkein mahdoton asutuilta seuduilta löytää rauhallisempaa paikkaa kuin jonkin australialaisen suurkaupungin keskusta sunnuntaisena aamupäivänä: ei elävää olentoa näkyvissä, vain aurinko ja suuret kivitalot. Kauan kuljettuasi autioita katuja voit nähdä kiinalaisen pesijän astelevan sunnuntaipukimissaan tai matkailuauton kiitävän halki kaupungin aivan kuin peläten pysähtyä jättiläisen kivimuurien väliin. Luonnon laajoissa ja koskemattomissa temppeleissä hiljaisuus huojentaa ja rauhoittaa väsyneitä hermoja, mutta täällä, missä jokainen kappale puhuu tekniikan kosketuksesta ja ihmisen läsnäolosta, moinen täydellinen äänettömyys herättää ikävän ja vastenmielisyyden tunteen. Vasta iltapäivällä ilmaantuu kaduille jonkin verran elämää: jotkin harvat raitiotievaunut aloittavat vuoronsa, kirkkokansaa ja museonkävijöitä alkaa näkyä. Teatterit, elokuvat ja muut huvitilaisuudet ovat kuitenkin suljetut. Tupakkaa ei saa ostaa mistään. Vain harvat kahvilat ja ravintolat ovat avoinna sunnuntaisin — koroitetuin hinnoin nekin. Yhtä hiljaisia ne ovat kaikki: Sydney, Melbourne, Brisbane, Adelaide, Perth, Hobart, puhumattakaan maaseutukaupungeista. Kahdesta suurimmasta näyttää Melbournella olevan ennätys tässä sunnuntaisessa puritaanisuudessa, Sydneyn osoittaessa vilkkaampaa taipumusta nykyaikaisuuteen.

* * * * *

Kamppailu olemassaolosta ei ole Australiassa niin ankara kuin Euroopan maissa. Palkat ovat korkeammat ja elintarpeet tuskin kalliimmat kuin »vanhassa maailmassa». Suhteellisesti helppo elämä ei voi olla vaikuttamatta kansan luonteeseen: pohjaltaan heikot luonteet ovat vaarassa vaipua kevytmielisyyteen ja lujemmatkin luonteet tuntevat kiusausta heittäytyä antaamennä-polkan pyörteisiin. Aika ei ole rahaa Australiassa: niin miehet kuin naisetkin ovat kärkkäitä asiattomaan lörpöttelyyn. Täsmällisyyttä ei harrasteta; australialaiset odottavat ja odotuttavat näköjään mielellään toisiaan, sitä todistaa eräs heidän mielilauseensakin: »Oh, tons of time!» (Aikaa on tonnittain.) Pieni valaiseva esimerkki tästä lienee paikallaan:

Toisella tämän kirjan kirjoittajista oli kohtaus nuoren australiattaren kanssa määrätyssä kadunkulmassa. Piti mennä yhdessä lounaalle. Odotin kärsivällisesti viisitoista minuuttia ja päättelin, että neitoselle oli tullut voittamaton este. Menin lähimpään ravintolaan ja nautin lounaani yksin. Kun sitten runsaan puolen tunnin kuluttua palasin takaisin samaa tietä, löysin hämmästyksekseni neitosen vuorostaan odottamassa minua. Hän oli tullut kohtauspaikalle vain puoli tuntia liian myöhään ja luullen minun myöhästyvän vieläkin enemmän oli ruvennut vuorostaan odottamaan. Vastaukseksi ihmettelyyni selitti neitonen, että australialaiset mielellään odottavat ihmistä, josta he pitävät.

Australialaisilla ei ole harvoja poikkeuksia lukuunottamatta luovan mielen kunnianhimoa eikä innostusta suurtöihin, paitsi urheilusaavutuksiin. Nuorukaisten kunnianhimo on ensin moottoripyörä ja sitten auto; iän karttuessa ja tulojen lisääntyessä alkavat he haaveilla matkaa maapallon ympäri ja sen suoritettuaan kertoilevat mielellään epäileville kuulijoilleen muiden maiden ihmeistä. Siinä tyypillisen australialaisen elämän ohjelma! Miksi ylenmäärin ponnistella? Miksi tavoitella maailmanmainetta, kun kaikki jo on parasta Australiassa!

URHEILU AUSTRALIASSA.

Liioittelemisen vaaratta voidaan sanoa, että urheilu käsittää viisikymmentä prosenttia useimpien australialaisten mentaalisesta maailmasta. Koko ilmakehä on siellä urheilun kyllästämä; ajatellaan ja puhutaan urheilusta; urheilu täyttää useita sivuja suurissa päivälehdissä. Niinpä australialainen sanomalehtimyyjä ei mainostakaan lehtiään jotakin vakavaa poliittista kriisiä tai pankkiryöstöä toitottaen, vaan vakuuttaa kurkku käheänä innostuksesta lehtensä sisältävän päivän tuoreimmat urheilutiedot — ja niin tapahtuu joka arkipäivä kautta vuoden.

Taitava nyrkkeilijä on Australiassa aina kansanomaisempi ja myöskin kunnioitetumpi kuin esimerkiksi etevä taidemaalari. Kilpahevonen, jota muuten mainitaan asemosanalla »hän», voi myöskin olla hyvin kansanomainen ja ihailtu.

Ei se sentään lopultakaan ole niin ihmeellistä, kun muistetaan, että on puhe aurinkoisesta Australiasta. Ensinnäkin on urheilunhalu veressä kaikilla brittiläisillä ja toiseksi sikäläinen luonto ja ilmasto suoraan sanoen yllyttävät urheilemaan. Tilaisuus ulkoilmaurheiluun on aina kautta vuoden. Jokaisella kunnalla on omat urheilukerhonsa ja -seuransa, samoin varaa jokainen nuori kunta laajat alueet vastaisia urheilu- ja kävelykenttiä varten, usein aivan kaupungin keskustasta tai muuten arvokkailta paikoilta. Merenrantakaupungeissa ovat niinikään kauneimmat rannat varatut vapaiksi kylpyrannoiksi.

Lauantai on urheilun suuri päivä. Tehtaat, virastot ja myymälät suljetaan puoleltapäivin. Useat tehtaat pidetään suljettuina koko lauantaipäivän: työmiehet työskentelevät mieluimmin useampia tunteja muina päivinä saadakseen kokonaan vapaan urheilupäivän. Joka lauantai järjestetään eri esikaupunkien urheilukentillä monia kilpailuja. Tärkeimmille linjoille varataan ylimääräisiä junia ja raitiovaunuja.

Sanaa »urheilu» käytetään Australiassa aivan liian laveassa merkityksessä. Uhkapelit, esimerkiksi, ovat kaikki urheilua. Kansanomaisin näistä »urheilulajeista» on two up (kaksi ylös); peli on täysin onnenpeliä eikä kysy mitään taitavuutta: kolme, neljä tai useampiakin osanottajia seisoo piirissä ja kukin heittää vuoron perään kaksi kuparilanttia ilmaan; katselijat lyövät kukin esillepanemansa summan vetoa, että molemmat tai ainakin toinen rahoista putoo maahan »kruuna» tai »klaava» ylöspäin. Huolimatta siitä — tai ehkä juuri senvuoksi — että peli on laissa kielletty, pelataan sitä kaikkialla: tehtaissa aamiaistunneilla pienistä summista ja salaisissa kerhoissa, paksuilla matoilla verhotuissa huoneissa satojen puntien suuruisin panoksin. Sanaa »urheilu» käytetään myöskin laatusanana luonnetta kuvattaessa; esimerkiksi jos mies on rohkea ja hieman tuhlaavainen, mutta muuten käytökseltään moitteeton, kutsutaan häntä »hyväksi urheilijaksi» (good sport).

Kansanomaisimpia todellisia urheilulajeja on jalkapallopeli, jota pelataan kolmen eri järjestelmän mukaan: kahta näistä pelataan pyöreällä pallolla, kuten Euroopassa, ja sanotaan toista niistä Socceriksi ja toista »_British Association_iksi»; suosituin muutamissa valtioissa on kuitenkin kolmas, Rugby-niminen peli, jonka soikeata palloa on lupa käsinkin koskettaa. Jalkapalloa pelataan Australiassa talvella. Joka lauantai-iltapäiväksi järjestetään kilpailuja eri esikaupunkien kesken. Kymmeniä tuhansia katsojia saapuu pelikentille; erikoisia jalkapallolehtiä julkaistaan; huudetaan ja lyödään vetoa pisteistä.

Kriketti on, jos mahdollista, vielä suositumpi kuin jalkapallo. Syystä voidaan krikettiä sanoa Australian kansallisimmaksi urheiluleikiksi. Kaikki Australian »toivot» kasvavat kuvaannollisesti puhuen krikettimaila kädessä. Jokaisella koululla on oma krikettijoukkueensa, kullakin kaupungilla krikettikerhonsa ja joka valtiolla oma krikettiliittonsa, jotka liitot sitten yhteisesti valitsevat vuosittain valiojoukon taitavimpia pelaajia edustamaan koko maata otteluissa Englantia, Etelä-Afrikkaa tai Uutta Seelantia vastaan. Näiden kansainvälisten kilpailujen aikana on Australiassa sähköä ilmassa: sadat tuhannet kokoontuvat silloin stadionille hartaina ja jännittyneinä seuraamaan pelin kulkua ja tuntevat itsensä syvästi loukatuiksi, jos pelaajista joku sattuu tekemään virheen. Jo viikkoja ennen maaottelua kriketti on yleisenä puheenaiheena kautta maan, kilpailujen jälkeen riittää siitä vielä puhetta ja arvostelua pitkiksi ajoiksi, puhumattakaan itse kilpailuviikosta, jolloin kriketti ja pisteet ovat jokaisen kielenpäässä; ventovieraiden ihmisten kesken sukeutuu mielipiteiden vaihtoa kummankin pelaajapuolen mahdollisuuksista; kaduilla ja raitiovaunuissa kysyvät ohikulkijat ilman muuta: »Kuinka on pisteiden laita tällä hetkellä?»

Iäkkäämmät australialaiset taasen ovat innostuneita golfinpelaajia ja keilaajia; kaikissa vähänkin taajaan asutuissa yhteiskunnissa on näidenkin urheilulajien harrastajilla omat kerhonsa ja ratansa, joiden toiminta on varsin vilkasta kesäiseen aikaan. Tennistä sensijaan pelataan kautta vuoden, ja melkein jokaisella varakkaalla perheellä onkin oma tenniskenttänsä.

Australian kaikkien kuuden valtion pääkaupungit sijaitsevat merenrannalla. Eipä siis ihme jos »vesiurheilu» onkin siellä hyvin edustettuna. — Purjehdus on suuressa suosiossa, yksin Sydneyn satamassa on satoja kuttereita ankkurissa. — Soutua harrastetaan myöskin; Melbournessa vietetään vuosittain jokikarnevaaleja »Henley-on-Yarra», jolloin korkeakoulujen ja soutukerhojen parhaat venekunnat ottelevat mestaruudesta, Yarra-joen reunojen ja rantojen ollessa kirjavinaan loistavin värein ja kukin koristettuja veneitä ja katsojia.

Tuskin missään muussa maassa on uintiharrastus niin yleistä kuin Australiassa, missä merivesi on useimmilla seuduilla uintilämmintä läpi vuoden ja missä suuret merikylpylät, laajat hiekkarannat ja aamusta iltaan paahtava aurinko tekevät tämän urheilun harrastamisen kaikille niin mieluisaksi. Aukeilla rannoilla, missä valtameren hyökyharjat pääsevät eheinä rantaveteen, on aaltoratsastus varsinkin poikien mieliurheilua.

Kalastusta ja metsästystä harjoitetaan myöskin. Valtameret kätkevät monia merkillisiä ja eurooppalaiselle outoja, mutta silti hyvänmakuisia kaloja; lohia ja taimenia on sitäpaitsi istutettu järviin ja jokiin. — Metsästys on Australiassa kuitenkin pääasiallisesti rikkaiden urheilua, ellei oteta lukuun Australian maanvaivan, miljooniin sikiytyneen kaniinin metsästystä. Jäniksiä ja kettuja on myöskin jonkin verran. Harvoista petoeläimistä on dingo, villikoira, mainittavin. Kengurun metsästys asutuilla seuduilla kuuluu jo menneisyyteen, jossakin asumattomilla aroilla saattaa vielä tavata vapaana tämän Australian tunnusmerkillisimmän eläimen.

* * * * *

Autoilusta uhkaa pian tulla toinen kansallisurheilu − ensimmäisen esitämme kohta. Koko maassa on 640 000 kilometriä tietä, josta suurin osa on makadamoitua ja hyvin hoidettua. Autojen korkean tullin vuoksi tämä urheilulaji ei ole vielä päässyt kehittymään niin kansanomaiseksi kuin Amerikassa, ollen Australia kuitenkin jo nytkin järjestyksessä kuudes maailman autorikkaimpia maita. Viime vuosina ovat useatkin uskalikot siellä taivaltaneet autoillaan mantereen halki ja poikki, kaikkiin neljään suuntaan.

Picnic, retkeily, on hyvin yleinen sana ja paljon noudatettu käsite Australiassa. Varhain sunnuntaiaamuisin, jolloin kaikenlainen muu liikenne on keskeytetty, lähtee kaupungista erikoisia picnic-junia maaseudulle. Junat ovat tupaten täynnä iloista ja äänekästä nuorisoa, kaikilla eväslaukku ja jollakin retkueen jäsenistä bili-can, teekanisteri — australialaisen tärkein matkavaruste — mukanaan. Seuraa parin tunnin junamatka jollekin auringonpaahteessa uinuvalle maaseutuasemalle ja sieltä usein monenkin tunnin kävely — australialaiset pitävät kovin kävelystä — johonkin jokilaaksoon, missä tiedetään olevan sen verran vettä, että voidaan keittää kovasti kaivattua teetä. Siellä sitten kulutetaan päivä seuraleikkejä hyppien tai metsässä käyskennellen. Autoilijat sensijaan ajavat muita teitä omilla ajoneuvoillaan; toiset purjehtivat kuttereillaan tai matkustavat saaristolaivoissa. Mutta kaikilla näyttää olevan yksi yhteinen päämäärä: pois kaupungista sunnuntaiksi.

* * * * *

Kuulostanee hieman oudolta puhua talviurheilusta Australiassa. Tilaisuutta talviurheiluunkin tässä »ikuisen kesän» maassa kuitenkin on, ja pidetään sitä siellä, kuten arvata sopii, suuressa arvossa. Paitsi Tasmanian vuoristojärviä, jotka ovat jäässä useamman kuukauden ajan ja jonne varakkaat luistelun harrastajat matkustavat vaihtelua etsimään, on kummassakin suurkaupungissa, sekä Melbournessa että Sydneyssä talvikuukausina avara keinotekoisesti valmistettu luistinrata jonne luistelunhaluinen nuoriso iltaisin rientää. Hieman kallista huvia kuitenkin, sillä kertapiletti ja luistimien vuokra tekevät noin 60 markkaa.

Urheilulajit, joissa lumi on välttämätön, eivät ole niin käsien ulottuvilla kuin keinotekoisella jäällä tapahtuva urheilu, paitsi tietysti Tasmaniassa, missä lumi kestää vuoristossa lähes neljä kuukautta. Lunta on kuitenkin itse mantereellakin: Mount Buffalo Viktoriassa ja Mount Kosciusko Uudessa Etelä-Walesissa ovat mantereen lumirikkaimmat vuoristot. Molemmat ovat tunnettuja talviurheilupaikkoja. Varsinkin Mount Buffalo, joka sijaitsee vain muutaman tunnin automatkan päässä Melbournesta, on hyvin suosittu talvioleskelupaikka. Vuorelle rakennettu suuri hotelli tarjoaa asunnon ja mukavuuden kesän lapsille, jotka haluavat muutaman viikon ajan hengittää raitista talvi-ilmaa. Hotellin urheilunopettajat antavat opetusta hiihdossa ja mäenlaskussa, ja kun urheilijat sitten palaavat koteihinsa ja virastoihinsa, on heillä kertomaista pitkiksi ajoiksi.

Atleettisia ja olympiaadi-urheilulajeja, kuten juoksuja, hyppyjä, heittoja y.m., australialaiset eivät erikoisemmin harrasta. Vain urheiluseurojen innokkaimpien jäsenten joukosta löytää joitakin näiden lajien edustajia. Painia tosin harrastetaan jonkin verran. Nyrkkeily sensijaan on hyvin kansanomaista, kuten kaikissa brittiläisissä maissa: amerikkalaisia, filippiiniläisiä ja neekerinyrkkeilijöitä kutsutaan usein vierailemaan, jotta Australian nyrkkeilynhaluiset nuoret miehet saisivat tilaisuuden näytellä taitoaan.

* * * * *

Australialaisten todellinen kansallisurheilu on kuitenkin — hevoskilpailut. Liioittelemisen vaaratta voidaan väittää, ettei tämä »urheilu» ole missään muussa maassa levinnyt niin yleiseksi kuin Australiassa. Miltei jokainen australialainen myötävaikuttaa jollakin tavoin tässä kansallisurheilussa, ja tuhansien toimeentulo on siitä kokonaan riippuvainen; se on luonut erikoisia kansanluokkia ja pystyttänyt uusia ammattialoja ja teollisuudenhaaroja.

Kilpahevoset, niiden omistajat ja harjoittajat, ratsastajat (jockeys), vedonhyväksyjät (bookmakers), ammattimaiset ja satunnaiset vedonlyöjät (punters), virkailijat ja tyhjäntoimittajat — siinä australialaisten kilpa-ajojen pääosien näyttelijät. Esitelkäämme ne tässä arvojärjestyksessä:

Australian ilmasto on hyvin soveliasta rotuhevosten kasvattamiselle; niinpä siellä onkin kasvatettu useita kuuluisuuksia, jotka ovat aikoinaan olleet tunnetut hevosmiespiireissä kautta maailman. Suurimpia hevoskuuluisuuksia kunnioitetaan vielä niiden kuolemankin jälkeen — niiden luurangot nimittäin säilytetään kotikaupungin museossa. Kaikki kilpa-ajot ovat tasoitusajoja (handicap), joissa kunkin hevosen kantamaa satulapainoa lisätään sen aikaisemmissa ajoissa saavuttamien tulosten perusteella, mikä maallikosta tuntuu hyvin epäoikeudenmukaiselta hevosia kohtaan. Mutta ilman sitä ei koko kilpa-ajojen tärkein tarkoitus, vedonlyönti, olisi mahdollinenkaan.

Hevosenomistajaksi kelpaa kuka tahansa, jolla vain on tarpeeksi rahaa. Harjoittajat ovat »hevosmaisia» yksilöitä, jotka pitävät väkevistä sikareista ja loistavanvärisistä liiveistä.— Seuraavat tärkeydessä ovat ratsastajat, hennot, pienikasvuiset miehet, jotka tarkkaavainen katselija niin helposti erottaa muista suurenkin kaupungin katuvilinässä: hehän ovat syntyneet ammattiansa varten! Vähän työtä ja hyvä palkka. Tärkein tehtävä ajojen väliaikoina: maata turkkilaissaunassa ja laihdutella ruumistaan.

Vedonhyväksyjät ovat myöskin kiintoisia ja tärkeitä tekijöitä. Heitä on paljon, suuria ja pieniä; suuret toimivat viranomaisten luvalla ja ovat tavattavissa joko kojuissaan radalla tai kaupunkitoimistoissaan; pienillä ei ole viranomaisten lupaa, vaan he toimivat joko julkisesti vedonhyväksyjäin apulaisina tai salassa itsenäisesti ja ovat muuten tavattavissa kaikkialla. Vedonhyväksyjät arvioivat kunkin hevosen mahdollisuudet sen jälkeen, kun virkailijat ovat määränneet tasoituspainot. Nämä vedonhyväksyjät eivät ole erikoisesti suuren yleisön suosiossa, mutta he ansaitsevat hyvin.

Ammattimaisilla vedonlyöjillä ei yleensä ole yhtäläisiä rikastumisen mahdollisuuksia kuin vedonhyväksyjillä. Ensinmainitut ovat suurimmalta osalta laiskoja tyhjäntoimittajia, jotka ovat joko perinnön kautta tai muuten ansiottomasti saaneet jonkin verran alkupääomaa ja sitten havainneet ammattimaisen vedonlyönnin mukavimmaksi elintavaksi. He käyvät kaikissa kilpa-ajoissa, laskevat ja koettelevat eri järjestelmiä ja päätyvät useimmiten köyhyyteen. — Tilapäinen vedonlyöjä taasen voi olla kuka tahansa, jolla vain on muutama shillinki tuhlattavaksi. Satunnaisten vedonlyöjäin ei suinkaan tarvitse lähteä varta vasten radalle saadakseen tilaisuuden päästä rahoistaan, sillä vedonhyväksyjäin asiamiehiä on kaikkialla, virastoissa, työhuoneissa ja tehtaissa.

Virkailijat, joiden tehtävänä on mitata ja punnita sekä hevoset että ratsastajat, huolehtivat myöskin valtionsa monisatapäisen juoksijalauman kirjaamisesta ja pitävät vaarin, ettei hevosia salakuljeteta kilpailuihin väärillä nimillä.

Siis kaikin puolin hyvin tärkeä laitos.

Suurissa metropoleissa, kuten Melbournessa ja Sydneyssä, järjestetään kilpa-ajoja melkein kaikkina arkipäivinä. Lauantaina tapahtuvat kuitenkin viikon tärkeimmät ajot. Jo aamupäivällä ilmaantuu vilkkaimpien katujen risteyksiin huonosti pukeutuneita olioita, jotka tarjoavat kaupaksi kilpa-ajojen ohjelmia ja varta vasten julkaistuja lehtiä, joissa annetaan tärkeimmät tiedot osallistuvista hevosista ja ratsastajista sekä vihjauksia »todennäköisistä» voittajista ja sijoittautumisista. Muualla maailmassa — paitsi tietysti Englannissa — vanhanaikaisiksi käyneitä, korkeita kuomukärryjä seisoo katuvierillä pitkissä riveissä rinnan nykyaikaisten linja-autojen kanssa, ja sekä ajajat että kuljettajat huutavat käheällä äänellä jotakin käsittämätöntä, jonka pitäisi merkitä niin ja niin monta shillinkiä sille ja sille ajoradalle. Naiset, jotka ovat katsojien suurena ja tärkeänä osana kilpa-ajoissa, valmistautuvat viimeisen muodin poimuihin pukeutuen näihin lauantai-iltapäivän kilpailuihin. Pariksi, kolmeksi tunniksi jää kaupunki melkein autioksi, kunnes kansanjoukot hämärän tullen palaavat kilpa-ajoista, ja samaan aikaan ilmaantuvat kaduille sanomalehtimyyjätkin huutaen »viimeisiä tuloksia».

Suurten, ajanmukaisten hippodromien rakentamiseen uhrataan Australiassa miljoonia puntia, sillä jokaisella kaupungilla pitää olla oma ratansa. Niinkin eristetyssä paikassa kuin Uuden Britannian saarella, Australian Uudessa Guineassa, jonka ainoassa kaupungissa asuu 500 eurooppalaista, kilpa-ajoradan rakentaminen oli australialaisten ensimmäisiä tehtäviä heidän saatuaan maan haltuunsa. Koko Australian suurenmoisin kilpa-ajorata on Viktoriassa, lähellä Melbournea sijaitseva Flemingtonin rata, missä muun muassa kuuluisat »Melbourne Cup»-kilpa-ajot pannaan toimeen joka vuosi marraskuussa. Nämä kilpailut, joihin osallistuvat maan parhaat rotuhevoset — lähetetäänpä niihin juoksijoita aina Uudesta Seelannista ja Intiasta saakka — houkuttelevat liikkeelle pariinsataantuhanteen nousevan katsojajoukon. Päivä, joka on aina marraskuun ensimmäinen tiistai, on juhlapäivä Melbournessa. Voittajahevosen palkinto on noin 2 miljoonaa Suomen markkaa, mutta saattaa hevosen omistaja hyvässä tapauksessa voittaa vielä suurempia summia vedonlyönnillä. Satumaiset summat vaihtavat sinä päivänä omistajia, sillä jokainen läsnäolija tahtoo lyödä vetoa voittajaksi uskomansa hevosen puolesta.

Tämä tavaton innostus kilpa-ajoihin ei johdu suinkaan yksinomaan hevosurheilun harrastuksesta, vaan suurimmalta osalta itsekkäistä syistä. Suurin osa australialaisia lyö vetoa vähintään kerran viikossa jonkin suosikkihevosen puolesta. Tämä kuumeinen vedonlyönninhimo on synnyttänyt tuhansia viikoittain järjestettäviä laittomia kilvanajoarpajaisia, joissa kaikissa arvat myydään aina loppuun. Tasmania on ainoa valtio, joka sallii tällaisten arpajaisten pidon: siellä onkin jo viidettäkymmentä vuotta järjestetty kerran tai kahdesti kuussa suurimpien mannermaalla tapahtuvien kilpa-ajojen yhteyteen maailmankuuluja Tattersall's Sweep-arpajaisia. Nämä arpajaiset, joissa ensimmäisenä palkintona on 5 000 puntaa eli noin miljoona markkaa, ovat ankarasti sakonalaiset mannermaalla: posti esimerkiksi ei toimita perille arpajaistoimistolle osoitettuja kirjeitä — jonka vuoksi toimistolla on satoja asiamiehiä Tasmaniassa — voivatpa kansalaiset muutamissa valtioissa saada sakkoakin, jos sattuvat voittamaan näissä arpajaisissa. Mutta kaikista asetuksista huolimatta myydään Tattersallin satatuhatta arpaa loppuun jo aikoja ennen vetopäivää.

Australialainen ei nähtävästi voi luonnolleen mitään, hänen täytyy silloin tällöin lyödä vetoa. Kaksi australialaista ei yleensä väittele pitkiä aikoja eri mieltä ollessaan, he yksinkertaisesti lyövät vetoa. Kuvaava esimerkki tästä vedonlyönti-intohimosta: Kaksi metsätyömiestä on joutunut kaukaiseen ja eristettyyn metsäseutuun, missä ei ole kilpa-ajoja eikä tapahdu mitään muutakaan, mistä kannattaisi lyödä vetoa; elämä on yksitoikkoista kertausta päivästä toiseen. Eräänä unettomana yönä kuulevat metsämiehet yölinnun piipittävän: »Ti, ti, ti-ti!» milloin kerran, milloin kahdesti lyhyin väliajoin. Silloin kajahtaa yöhön kahdesta suusta:

»Eläköön! Vihdoinkin jotakin, josta voi lyödä vetoa!»

VALTIOMUOTO JA POLITIIKKA.

Australia on demokraattinen maa, mikä erään epäilijän mukaan merkitsee sitä, että jokainen uskoo olevansa kanssaihmistensä yläpuolella. Varmaa ainakin on, että poliittiset johtajat eivät siellä ole erikoisemmin kunnioitettuja — sen huomaa jo äänenpainosta, millä sana »poliitikko» lausutaan. Parlamentin jäsenyys on useimpien kansalaisten mielestä pelkkä hyvin palkattu toimi, jonka asianomaiset koettavat pysyttää itsellään mahdollisimman kauan. Valtiomuotoa voidaan lyhyesti sanoa perustuslailliseksi federatiivimonarkiaksi, jossa on seitsemän parlamenttia, seitsemän ministeriötä niihin kuuluvine virkoineen ja seitsemän oppositiota, joiden päämääränä ovat nämä virat. Sekä liittovaltion että kunkin kuuden alusvaltion parlamentin jäsenet valitaan kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Äänestys on pakollinen liittovaltion sekä muutamien alusvaltioidenkin parlamenttivaaleissa. Eipä ihme, jos kansa onkin kyllästynyt politiikkaan.

Valtiollisesta kehityksestä ja liittovaltion synnystä luemme lähemmin historiaa käsittelevässä luvussa. Huomaamme, että näillä kuudella valtiolla ei ole ollut suurtakaan yhteenkuuluvaisuuden tunnetta ja että liittoutumisaatteen ajajien on pitänyt tarkoin harkita ja tahdikkaasti esittää ehdotuksensa. Siksipä tämä federatiivinen liitto ei olekaan niin mahtava kuin monissa muissa maissa — valtiot ovat näet pidättäneet itselleen määräämisvallan monissa asioissa, niin että liittovaltion hallituksen mahti on tarkoin rajoitettu. Liittovaltio ja alusvaltio ovat kumpikin suvereenisia ja toisistaan riippumattomia. Tällainen järjestelmä voi tuntua oudolta ja epäkäytännölliseltä niistä, jotka ovat tottuneet yksivaltaiseen hallitusmuotoon; mutta pienoiskoossa sillä kuitenkin on rinnastuksensa minkä tahansa kaupungin hallinnossa, jonka asukkaiden ylimpänä käskijänä on valtio, mutta jonka oma hallitus — maistraatti — itsenäisenä ja valtiosta riippumattomana järjestää ja hoitaa kaupungin omat laitokset, kuten vesijohdon, likaviemärin, valaistuksen, raitiotiet sataman, poliisin, koulut, terveydenhoidon… josta kaikesta se myöskin verottaa kaupunkilaisia. Federatiivisen hallintomuodon tunnettuja esimerkkejä ovat Saksa, Sveitsi, Kanada, Brasilia ja Yhdysvallat.

Australian Liittovaltion hallituksen huolehdittavina ovat puolustuslaitos (armeija ja laivasto), posti, lennätin, puhelin, tulli, kulutusvero, karanteeni, majakat ja luotsilaitos sekä suhteet ei-brittiläisten maiden kanssa, Valtiosääntö myöntää liittovaltiolle sitäpaitsi vielä joitakin muitakin hallintaoikeuksia (esimerkiksi oikeuden alusvaltion rautateihin), joihin se ei vielä ole ehtinyt puuttua. Alusvaltiot eivät ole kuitenkaan luovuttaneet rautateitään lukuunottamatta joitakin kannattamattomia ratoja; liittovaltio on sensijaan itse rakentanut ja rakentaa parhaillaan valtioiden välisiä ratoja.

Liittovaltion (Commonwealth) vallanalaisissa asioissa ovat valtioiden omat lait voimassa, kunnes liittovaltio laatii uuden lain, joka sitten on pätevä kaikille valloille.

Liittovaltion hallitukseen kuuluu: kenraalikuvernööri, jonka Englannin kuningas määrää, tavallisesti kolmesta kuuteen vuoteen kerrallaan, pääministeri ja ministeristö (kabinetti), joka on kokoonpantu alahuoneessa enemmistönä olevan puolueen jäsenistä, ja parlamentti, johon kuuluu ylähuone (senaatti) ja alahuone (edustajakamari).

Jokaisella täysi-ikäisellä, s.o. kaksikymmentäyksi vuotta täyttäneellä miehellä ja naisella on äänioikeus molemmissa kamareissa. Ylähuoneeseen kuuluu kolmekymmentäkuusi senaattoria, jotka valitaan äänestyksellä kuusi kustakin valtiosta; puolet heistä eroaa joka kolmen vuoden kuluttua. Heidän vaaliaan varten muodostaa kukin valtio yhden äänestysalueen.

Alahuoneeseen kuuluu lähes kaksi kertaa niin paljon jäseniä kuin senaattiin. Ne jakautuvat eri valtioiden kesken suhteellisesti asukasluvun mukaan. Alahuoneen jäsenten vaali toimitetaan siten, että valtiot jaetaan äänestysalueisiin, joista kukin valitsee yhden edustajan. Edustajat ovat parlamentissa kolme vuotta kerrallaan, ellei kenraalikuvernööri sillä välin syystä tai toisesta hajoita alahuonetta.

Ministeristöön kuuluu seitsemän, joskus yhdeksänkin jäsentä kummastakin kamarista ja on se elinvoimainen niin kauan kuin sillä on alahuoneen enemmistön kannatus. Kenraalikuvernööri toimii melkein poikkeuksetta ministeristön ehdotusten mukaan. Hänen hyväksymisensä on välttämätön, ennenkuin parlamentin laatima laki astuu voimaan, hyvin harvoin sattuu, että hän itse kieltäytyy hyväksymästä jotakin lakiehdotusta, vaan lähettää sen sellaisessa tapauksessa Lontooseen kuninkaan ratkaistavaksi. Joskus voi sattua, ettei kuningaskaan alusmaaministerinsä neuvoa seuraten hyväksy ehdotusta, joka silloin raukeaa.

Senaattorit ja alahuoneen jäsenet saavat palkkaa 1.000 puntaa vuodessa (lähes 200 000 Suomen markkaa). Ministeristön yhteinen vuosipalkka on 13 500 puntaa. Niin naiset kuin miehetkin voivat olla sekä liittovaltion että alusvaltion parlamentin jäseniä; mutta tähänastisten naispuolisten jäsenten lukumäärä on hyvin vähäinen.

On luonnollista, että kahtaalle jakautuneen valtajärjestelmän vallitessa voi syntyä erimielisyyksiä vallan rajoista. Valtiosäännön tulkintaa ja valtaryhmien välillä syntyneiden kiistojen selvittelyä varten onkin olemassa ylin tuomioistuin, Australian Korkein Oikeus. Samaan korkeimpaan oikeuteen voidaan myöskin valittaa alempien oikeuslaitosten tekemistä päätöksistä, ja siitä voidaan vielä vedota kuninkaan Salaiseen Neuvoskuntaan Lontoossa.

Kunkin alusvaltion valtiomuoto on pääpiirteissään samanlainen kuin itse liittovaltion. Kenraalikuvernööristä täysin riippumaton kuvernööri — kuninkaan määräämä hänkin ja tavallisesti joko tunnettu poliitikko tai arvohenkilö — hallitsee yhtäläisillä valtuuksilla lakiehdotusten hyväksymiseksi tai hylkäämiseksi ja parlamentin hajoittamiseksi kuin kenraalikuvernööri. Kenraalikuvernööri ja kuvernöörit eivät yleensä ole erikoisemmin kansanomaisia; heidän työnsä on »kulissientakaista» eikä suuri yleisö kiinnitä heihin huomiota. Viime vuosina on useampaan kertaan esitetty vaatimus, että kuvernöörien virat täytettäisiin australialaisilla ja että vain kenraalikuvernööri olisi Englannista. Vaatimuksesta ei ole kuitenkaan vielä kehittynyt poliittista päivänkysymystä.

Jokaisessa alusvaltiossa, Queenslandia lukuunottamatta, on kaksikamarinen parlamentti: alahuone, jonka kansa yhteisesti valitsee, ja ylähuone, jonka kaikissa muissa valtioissa paitsi Uudessa Etelä-Walesissa valitsevat tilalliset ja kiinteimistönomistajat. Uudessa Etelä-Walesissa ylähuoneen jäsenet ovat kuvernöörin valitsemia ja elinikäisiä; tämän kamarin poistaminen onkin siellä todellisena päivänkysymyksenä. Queenslandissa on samanlainen ylähuone poistettu jo useita vuosia sitten.

Paitsi kuutta alusvaltiota liittovaltiolla on myöskin kuusi »alusmaata», jotka ovat täysin riippuvaisia siitä: Pohjoinen Territorio eli Pohjois-Australia, kuten mantereen pohjoisosaa nyttemmin nimitetään, Papua (entinen Brittiläinen Uusi-Guinea), Uusi-Guinea (entinen Saksan Uusi-Guinea), Norfolk ja Lord-Howe-saaret sekä Federatiivinen Territorio, jonne on hiljattain pystytetty liittovaltion uusi pääkaupunki Canberra. Pohjois-Australialla ja Papualla on kummallakin paikallinen neuvoskuntansa ja on ensinmainitulla sitäpaitsi oikeus lähettää parlamenttiin edustajakin, jolla ei kuitenkaan ole äänestysoikeutta, vaan ainoastaan puhevapaus. Mutta sekä Uuden Guinean mandaattialue että Federatiivinen Territorio elävät täydellisen itsevaltiuden alaisina: niiden täytyy osallistua veronmaksuihin, mutta ne eivät saa lähettää edustajia parlamenttiin.

Kansanäänestyksiäkin pannaan joskus toimeen, mutta tavallisesti kansa hylkää kysymyksessä olevan lakiehdotuksen. Äänestysoikeus ei näet ole silloin sen korkeammassa kurssissa kuin parlamentinjäsenten vaaleissakaan: pakollista valtamerentakaista asepalvelusta koskevan lakiehdotuksen johdosta toimeenpannussa ensimmäisessä kansanäänestyksessä vain 85 prosenttia äänioikeutetuista käytti oikeuttaan huolimatta siitä, että kysymyksessä oli kriitillisin poliittinen kiista koko Australian historiassa.

Käytännössä Australia elää Englannista riippumattomana vieläpä se verottaa emämaasta tuotettuja teollisuustuotteitakin. Tätä ulkonaista riippumattomuutta yhä korostaa Australialle myönnetty edustajapaikka Kansainliitossa, josta viimemainitusta seikasta on näyttänyt kehittyneen yksi pähkinä lisää kansainvälisen oikeuden asiantuntijoille. Täydellisestä riippumattomuudenkaipuusta voidaan tuskin puhua. Englannin side on niin väljä, että sitä tuskin tunnetaan eikä siinä suhteessa yleensä ajatella mitään muutosta. Jonkinlaista Englannin halveksumista on kuitenkin havaittavissa eräissä piireissä, sen syntymiseen ovat vaikuttaneet osaksi maailmansodasta palanneet sotilaat, osaksi yleinen tietämättömyys emämaan niinkuin muidenkin vieraiden maiden oloista. Pakollisesta oppivelvollisuudesta huolimatta väestöllä ei ole mitään halua kansallisen sivistystason parantamiseen eikä yleensä omaa ahdasta piiriä ulommaksi avartuvaa tiedonhalua.

Jokaisessa suuressa poliittisessa kiistassa näyttelee uskonnollinen eli oikeammin tekouskonnollinen tunne tärkeätä osaa. Erimielisyyksiä syntyy pääasiallisesti katolilaisten ja protestanttien välillä. Puolueet syyttävät tavallisesti toisiaan, että vastustaja muka sotkee aina uskonnon politiikkaan sillä johtaakseen yksinkertaisia valitsijoita harhaan, ja että se-ja-se uskonnollinen järjestö tukee salaisesti puoluetta. Puhtaasti uskonnollisia puolueita ei maassa kuitenkaan ole.

Tärkeimmät puolueet ovat työväenpuolue ja — porvaripuolueet. Viime vuosina tärkeäksi kasvanut agraaripuolue ajaa pääasiallisesti maatalousväestön etuja. Muut pienemmät puolueet ovat kaikki porvarillisia, mutta on niiden ohjelmassa paljon pieneläjienkin olojen parantamista tarkoittavia pykäliä, kuten yhä useampien teollisuus- ja tuotantoalojen siirtäminen joko osittain tai kokonaan valtion huostaan. Liittovaltiolla ja alusvaltioilla on nyt jo mitä moninaisimpia yrityksiä huolehdittavanaan: posti, lennätin, puhelin, rautatiet, raitiotiet, kansanopetus, ilmailu, kalastus, karjankasvatus, lihanmyynti, matkailuliikenne, vakuutus, radiolähetys, veturi-, vaunu- ja konepajoja, kauppalaivoja, hotelleja, pankkeja… ja vielä monia muita pienempiä yrityksiä. Maa on verraten pieni asukasluvultaan, joten siellä on helppo kokeilla sellaisillakin uudistuslaeilla ja yhteiskuntajärjestelyillä, joiden yrittäminen suuressa maassa olisi hyvinkin uskallettua.

Ja hallituksilla on täällä niinkuin muuallakin maailmassa palava halu lainlaadintaan… lakikokoelmat lisääntyvät vuosittain paksulla niteellä… yksilöllinen vapaus vähenee vuosittain samassa suhteessa.

HENKINEN ELÄMÄ.

Nuori ja harvaanasuttu maa, missä luonto vielä on suurimmalta osalta esihistoriallisen koskematonta, ei ole juuri omiaan edistämään kansan henkisten virtausten kehittymistä. Aineellisuuden ajatukset ja tarpeet tahtovat syrjäyttää kaiken vähemmän konkreettisen; ja anteliaaseen luontoon luottavan väestön verraten helppo elämä yllyttää enemmän huvitteluun kuin vakavaan henkiseen uurastukseen.

Tästä huolimatta tai oikeammin juuri sen vuoksi Australiassa kiinnitetään varsin suurta huomiota sekä henkiseen elämään ja kasvatukseen että uskontoon ja moraaliin. Varsinkin kasvatukselle on opittu antamaan yhä suurempaa arvoa. Kansanopetus on pääasiallisesti valtion huolehdittavana; kullakin valtiolla on hyvin keskistetyt järjestelmänsä, jotka ulottavat toimintansa maan kaukaisimpiin kolkkiin asti. Kansan suuri enemmistö onkin saanut kasvatuksensa näiden järjestelmien suojassa, vaikka niiden opetusohjelma aina viime vuosiin saakka onkin käsittänyt enemmän niin sanottuja käytännöllisiä kuin puhtaasti opillisia aineita.

Viime vuosina on kuitenkin ruvettu kiinnittämään yhä suurempaa huomiota muiden maiden opetusmenetelmiin ja myöskin alettu soveltaa niistä saatuja kokemuksia omiin järjestelmiin. Teknillisten koulujen lisäksi on valtioiden toimesta perustettu myöskin lukioita, joiden ohjelma käsittää myöskin vieraita kieliä ja muita opillisia aineita. Ennen lopetti suurin osa nuorisoa koulunkäyntinsä pakollisen valtionkoulun käytyään ja siirtyi sitten apulaisiksi myymälöihin tai konttoreihin. Nyt valitsee yhä useampi kyvykäs nuorukainen tietopuolisen alan ja jatkaa opintojaan yliopistoon saakka.

Yksityisiä lukioita eli niinsanottuja sisäoppilaitoksia on ollut olemassa jo monia vuosia; ne ovat pääasiallisesti uskonnollisten järjestöjen, anglikaanisen, katolilaisen, metodistisen, presbyteriläisen ym. kirkkokuntien pystyssä pitämiä. Niiden ohjelma ja henki koetetaan pysyttää mahdollisimman lähellä Englannin suurten college-laitosten perintätapoja. Erään tällaisen perintätavan mukaan pitäisi collegen oppilaan koettaa ensi sijassa pyrkiä hallituksen palvelukseen.

Työväenpuolueen kasvamisesta ynnä muista seikoista johtuu kuitenkin, ettei hallitseva luokka Australiassa ole niin suuressa määrin peräisin näistä college-laitoksista kuin vastaava luokka Englannissa. Vapaaoppilaiksi sekä yksityisiin että valtion lukioihin otetaan vuosittain määrätty luku kyvykkäitä alkeiskoulujen oppilaita. Myöskin yliopistot jakavat vapaaoppilaspaikkoja etevimmille lukiolaisille. Tällä tavoin voivat muutamat oppilaat saada täydellisen oppikurssin ilmaiseksi, tarvitsematta ensinkään turvautua vanhempiensa taloudelliseen apuun, sillä ilmaiseen opiskeluoikeuteen sisältyy myöskin pieni määräraha oppilaan ylläpitokustannuksia varten.

Joka valtiolla on oma yliopistonsa; näistä ovat Sydneyn ja Melbournen yliopistot huomattavimmat ja on niissä kummassakin edustettuina kaikki tärkeimmät tiedekunnat. Muiden valtioiden yliopistot ovat luonnollisesti paljon pienempiä; Queenslandin ja Länsi-Australian yliopistot ovat peräisin vielä tältä vuosisadalta. Yliopistot pidetään yllä valtion kustannuksella mutta saavat ne silti aika ajoin huomattaviakin avustuksia yksityisiltä henkilöiltä; tähänastisten yliopistolahjoitusten yhteinen summa on yli miljoona puntaa (noin 200 milj. Suomen markkaa).

* * * * *

Uskonnolliselta näkökannalta Australia ei eroa paljoakaan Englannista. Siihenkin nähden voitaisiin soveltaa määritelmää jonka ranskalainen satiirikko ja herkkusuu antoi Englannista nimittäin, että se on sadan uskonnon ja vain yhden kastikkeen maa. Mitään virallista valtionuskontoa ei ole, vaikka Australian anglikaaninen kirkkokunta onkin yhteydessä Englannin anglikaanisen kirkon eli sikäläisen valtionuskonnon kanssa ja vaikka kansallisissa juhlatilaisuuksissa toimitettavissa jumalanpalveluksissa seurataankin anglikaanisen kirkon uskontoseremonioita. 44 prosenttia koko väestöstä on anglikaaneja — ainakin teoriassa. Katolilaisia on suhteellisesti enemmän kuin Englannissa eli lähes 20 prosenttia johtuen tämä suhde-enemmyys irlantilaisten runsaslukuisesta siirtolaisuudesta ja heidän nopeasta lisääntymiskyvystään. Englannin puritaaniset piirit, joiden ohjelmaan kuuluu alkoholin, tupakan, tanssin, arpajaisten ja sunnuntai-teatteriesitysten ynnä monien muiden huvien kielto, ovat Australiasta löytäneet otollista maaperää aatteilleen, ovatpa jo ryhtyneet niitä käytännössä toteuttamaankin. Näiden kiihkoilevien »maailmanparantajien» ansiosta on maassa jo kokonaisia seutukuntia, jotka ovat yhtä yltiöpuritaanisia kuin muutamat kuuluisiksi käyneet Amerikan itäiset valtiot.

Tämä on muuten arka puheenaihe maassa, jossa uskonnolliset mielipiteet näyttelevät niin tärkeätä osaa. Tietysti sielläkin on yksilöitä, jotka eivät paljoakaan piittaa uskonnosta, mutta myönnettävä on, että varsinkin katolinen kirkko sekä anglikaanisen kirkon katolilaisuutta hipova äärimmäinen oikeisto, ns. rituaalinen suunta, johtavat suuressa määrin kannattajiensa yhteiskunnallista ja valtiollista toimintaa. Anglikaanisen ritualismin kannattajia on enimmän Queenslandissa.

Kysymys uskonnon opetuksesta valtion kouluissa on alituiseen esillä. Opetuslain mukaan ei valtion ylläpitämissä kouluissa opeteta ollenkaan uskontoa. Eri uskontokuntien jäsenet, jotka eivät hyväksy kouluopetusta ilman uskontoa, ovat perustaneet omia koulujaan. Vaatimus, että valtion olisi avustettava näitä yksityisillä varoilla pystytettyjä kouluja, ei ole vielä saanut yleisempää kannatusta.

* * * * *

Sanomalehdistö esittää Australiassa tärkeämpää osaa kuin monissa muissa maissa. Lehtiä ilmestyy siellä suhteellisesti vähän: Melbournessa ja Sydneyssä esimerkiksi on aivan viime vuosiin saakka ollut ensimmäisessä kolme ja jälkimmäisessä neljä lehteä. Vaikutusvaltaiset pääkaupunkien lehdet johtavat myöskin maan yleistä mielipidettä.

Vanhimmat ja enimmän luetut lehdet ovat hyvin toimitettuja, mutta yleensä vanhoillisia; tavallisesti ne ovat luotettavia, ellei ole kysymys politiikasta. Ulkomaan uutisia on verraten vähän, sillä sähkösanomamaksut ovat kalliita. Viime vuosina on täälläkin alkanut ilmestyä joitakin kevytmielisiä sensatsionilehtiä, jotka näyttävät kokonaan unohtavan sanomalehden todellisen tarkoituksen: tiedoittaa tärkeitä päivän tapahtumia. Onneksi ei tämänkaltaisilla lehdillä sentään ole suurtakaan merkitystä yleisen mielipiteen luomisessa yhteiskunnallisista ja valtiollisista kysymyksistä. Maaseudulla taasen ovat päivälehtien kuvitetut ja monisivuisilla maamiehenosastoilla varustetut viikkojulkaisut tärkeintä luettavaa.

* * * * *

Kirjailijoitakaan ei puutu Australiasta. Siirtolaisuuden kunniallisten uranuurtajien samoin kuin sen alkuvuosien rangaistusvankien elämästä on kirjoitettu muutamia lukemisen arvoisia romaaneja. [Mainittavimpia proosakirjailijoita ovat: »Rolfe Boldrewood» (T.E. Browne), Marcus Clarke, Henry Kingsley (pioneerien, karja- ja lammasasemien, maantierosvojen ja rangaistusvankien kuvaajia), Bernard Cronin (etupäässä romaaneja Tasmanian metsistä), rouva Æneas Gunn (elämästä harvaanasutussa Pohjoisessa Territoriossa), E.J. Brady (elämästä jokilaivoissa, troopillisesta Queenslandista, ym.), Arthur Adams, Edward Dyson (työväenluokan elämästä kaupungeissa) ja Roy Bridges.] Nykyjään sikäläiset romaanikirjailijat valitsevat aiheensa objektiivisemmilta aloilta. Runoseppiä siellä on aina ollut puuttumattomiin. [Runoilijoista mainittavimpia ovat: Adam Lindsay Gordon, Henry Clarence Kendall, George Gordon McCrae, Viktor J. Daley, C.J. Dennis, »Banjo» Paterson ja Henry Lawson; viimeksimainittu on kirjoittanut myöskin suorasanaisia kuvauksia työmiesten ja kulkurien elämästä.] Poliittinen ja kirjallinen viikkojulkaisu »Bulletin», perustettu yli neljäkymmentä vuotta sitten, oli aikoinaan arvokkaana tukena nuorille kirjailijoille julkaisten palstoillaan yksinomaan puhtaasti Australia-aiheisia tai australialaisten kirjoitelmia. Mutta sanoma- ja aikakauslehdille käy usein kuin ihmisille: leimuavan radikaalinen ja tasavaltalainen nuori julkaisu vanheni ja muuttui vakavien kirjailijain ja vakavien aatteiden vanhoilliseksi kannattajaksi, ottaen vielä lisäksi ohjelmaansa parempiosaisten etujen ja englantilaisystävällisen politiikan ajamisen. Nykyjään saavat nuoret runoilijat etsiä kannatusta muilta tahoilta.

Muissakin maanosissa tunnetuiksi tulleita laulajattaria ovat Melba (Helen Armstrong, joka kuuluisuutensa vuoksi kohotettiin aatelisarvoon), Amy Castles ja Elsa Stralia (Elsa Fischer).

Australian yksitoikkoiset maisemat ikäänkuin kätkevät kauneutensa pintapuolisen katselijan silmäin edestä. Täytyy olla taiteilija kyetäkseen ymmärtämään ja muille kuvaamaan Australian luonnon kauneutta ja värien rikkautta. Mainittavimpia maalareita ovat McCubbin, Longstaff, Hans Heysen, Edward Officer, Tom Roberts ja Blamire Young.

Kuvanveistäjistä kuuluisin on Sir Bertram Mackennal, joka on luonut maineensa ulkomailla; arvokkain hänen synnyinmaahan jääneistä teoksistaan on kolmiryhmä »Pako Pompeijista», jota säilytetään Ballaratin museossa. Hän on piirtänyt ja kaivertanut Englannin ja Australian nykyisiä metallirahoja koristavan kuninkaanpään.

Dekadenttinen piirtäjä Norman Lindsay on tullut tunnetuksi »Bulletinin» ja osaksi myöskin muiden australialaisten julkaisujen monivuotisena kuvittajana. Hänen Rabelais'hen piirtämät kuvansa ovat saaneet osakseen suurta huomiota.

Professori Gilbert Murray, Eurypideksen modernin englantilaisen käännöksen suorittaja ja Kreikan kielen professori Oxfordin yliopistossa on syntynyt Australiassa. Tunnetumpi Australiassa on kuitenkin hänen veljensä, Sir J.H.P. Murray, Papuan (Brittiläinen Uusi Guinea) monivuotinen menestyksellinen kuvernööri.

Eristetyn asemansa ja pienen asukasmääränsä vuoksi Australia ei voi vielä tarjota sanottavia mahdollisuuksia henkisesti lahjakkaille yksilöille tai taiteellisille kyvyille. Tästä onkin johtunut, että etevimpien taiteilijain on täytynyt lähteä ulkomaille etsimään, ei innoitusta, vaan kokemusta ja toimeentuloa — maista, jotka ovat kehittyneempiä ja varakkaampia ja joissa taloudellisten hyödykkeiden ammentaminen luonnosta ei ole niin polttavasti etualalla. Toivoa saattaa kuitenkin, että osaksi meidän päiviemme aikaa ja avaruutta vallitsevien keksintöjen ja osaksi omien syvempään henkiseen elämään tähtäävien pyrkimystensä ansiosta Australia on lähitulevaisuudessa astuva arvokkaalle sijalle maailman kulttuurikansojen parvessa.

HAVAINTOJA JA POIMINTOJA.

Sanotaan, että Australia on probleemien maa. Sanonnassa on perää. Yksi mainittavimpia problemeeja on siirtolaisuus. Vasta viimeisten kahdeksan vuoden aikana on siirtolaisuus Australiaan osoittanut noususuuntaa, johtuen tämä nousu pääasiallisesti siitä, että siirtolaisuusmahdollisuudet Amerikkaan ovat samanaikaisesti kiristyneet. On hyvin helppo saada tilastotiedot maahan muuttaneiden siirtolaisten määrästä, mutta missään lentolehtisessä ei mainita maasta muuttavien lukua, jonka luvun myöskin täytyy olla huomattavan suuri, päättäen siitä tosiasiasta, että samat laivajättiläiset, jotka tuovat maahan tuhannen, jotkin kaksikin tuhatta matkustajaa, palaavat takaisin Eurooppaan niinikään täysin matkustajamäärin. Miksi palaavat siirtolaiset takaisin? Yhtenä tärkeimpänä syynä siirtolaisten kotiinpaluuseen voimme mainita ne vaikeudet, jotka ovat vastassa jokaisella, joka on luullut täällä voivansa hankkia viljelyskelpoista maata kohtuullisiin hintoihin. Vielä vaikeampaa on käsityöläisen ja ammattimiehen saada työtä täyteen ahdetuista suurkaupungeista. Miksi ei sitten myydä siirtolaisille maata kohtuullisiin hintoihin, kun tällä toimenpiteellä varmasti edistettäisiin maaseudun ja asumattomien alueiden kansoitusta? Siinä probleema onkin! — parhaat vapainaolevista viljelyskelpoisista alueista eivät enää kuulu valtiolle, vaan suurtilallisille, jotka ovat enemmän liikemiehiä kuin maanviljelijöitä.

* * * * *

Vierasmaalaisen on vaikea ensi alussa tottua ajatuksissaan sijoittamaan australialaisia lapsia ja aikuisia täsmälleen oikeille ikävuosille: ensinmainitut vaikuttavat älykkäiltä ja pikkuvanhoilta, jälkimmäisten taasen tehdessä herttaisen nuorekkaan ja samalla hiukan — uskaltaisimmeko sanoa — yksinkertaisen vaikutuksen. Molemmat ovat kuitenkin aivan luonnollisia ilmiöitä: lämpimässä ilmastossa ja paljon taivasalla oleskellen lapset kehittyvät aikaisin, kun taas suurin piirtein poutainen elämänjuoksu vaikuttaa edullisesti aikuisten ulkonäköön. Myönnettävä on kuitenkin, että lasten varhaiskypsyyteen vaikuttaa osaltaan myöskin kasvatus. Lasten omistamisen suhteen australialaisilla on yleensä samanlainen mielipide kuin amerikkalaisilla, nimittäin, että lapsista on vain harmia. Mutta jos niitä heille kuitenkin siunautuu, pitävät he kunnia-asianaan kasvattaa lapset »järkeviksi ihmisiksi» niin varhain kuin suinkin. Perhe- ynnä muissa pienemmissä juhlissa suorittavat lapset usein koko ohjelman, saaden palkakseen kättentaputuksia ja kiitoksia: »Eikö olekin ihmeellinen lapsi!» On kuitenkin lupa epäillä tällaisen kasvatusmenetelmän tuottamia tuloksia. Päätarkoitus kyllä saavutetaan, se myönnettäköön: lapset oppivat esiintymään vanhempien ihmisten seurassa ujostelematta ja kohteliaasti. Mutta siitä seuraa muutakin, jota vanhemmat eivät suinkaan soisi, nimittäin: aikainen taipumus tottelemattomuuteen, halu riippumattomuuteen, vastenmielisyys opiskeluun ja sukupuolivietin liian varhainen herääminen. Ja lopullinen tulos kaikesta tästä on, että keskinkertainen australialainen nuorukainen osaa — lukuunottamatta kenties joitakin ammattinsa käytännöllisiä puolia jo viisitoistavuotiaana kaiken sen, mitä myöhemmin kaksikymmenviisivuotiaanakin… toisin sanoen, hän tietää, että Australia on mainio maa, laaja kuin Eurooppa (ellei oteta lukuun Venäjää), tuntee nimeltä kaikki kuuluisat kriketinpelaajat, nyrkkeilijät, amerikkalaiset filmitähdet ynnä muut saman luokan kuuluisuudet, kykenee äänestä erottamaan kaikki nykyaikaiset automerkit ja tietää kaikkien huomattavien kilpa-ajohevosten kulloisetkin voitonmahdollisuudet.

* * * * *

Australialaisten teeskentelemätön kohteliaisuus ja vieraanvaraisuus jättävät pysyvän, miellyttävän ensivaikutelman ulkomaalaiseen. Vieras, joka saapuu suoraan Euroopasta, tuntee itsensä ikäänkuin vapaammaksi tänne saavuttuaan: kaikki on avaraa niin aineellisessa kuin henkisessä merkityksessä; poissa ovat vanhan Euroopan jäykät sovinnaistavat ja kaavamaisuudet, tuntuu kuin kaikki huokuisivat pelkkää myötätuntoa ja hyväntahtoisuutta. Keskustelu on vaivatonta, varsinkin jos vierasta kiinnostaa kriketti ja hevoset. Ei mitään epätoivoisia yrityksiä keskustelun virittämiseksi kirjallisuudesta ja taiteesta, mikä on niin tavallista vanhoissa maissa. Sellaiset asiat eivät kiinnosta australialaisia. He näkevät mielellään itsensä rinnastetuiksi amerikkalaisten veroisiksi, mutta eivät huomaa eroa itsensä ja viimeksimainittujen välillä: vaikka amerikkalaiset ovatkin nuoren kansan jäseniä, osoittavat he kuitenkin suurta mielenkiintoa vanhaa Eurooppaa ja sen historiaa kohtaan ja tuntevat olevansa sieltä peräisin. Australialaista nämä seikat eivät kiinnosta vähääkään.

* * * * *

Eräs englantilainen kirjailija on sanonut, että kaikista brittiläisistä kansoista australialaiset ovat huvittelunhaluisimpia. Tosin on suurin osa heidän huvituksiaan pohjaltaan vaarattomia, vieläpä järkeviäkin, kuten picnic-retkeily, purjehdus, kriketti- ja jalkapallopelit, autoilu ja teattereissa käynti. Mutta liika on aina liikaa! Harrastus työhön on häviämässä, yritteliäs uutteruus on jo kadonnut, entisaikain uranaukojien työnilosta ja hellittämättömästä innosta, jonka kannustamina he muuttivat erämaan kukkivaksi puutarhaksi, ei ole enää jälkeäkään havaittavissa. Kaupunkien tarjoamat mukavuudet ja huvitukset vetävät vuosi vuodelta yhä enemmän puoleensa maalaisväestöä, jonka aikaansaannoksista tämän mantereen tulevaisuus loppujen lopuksi kuitenkin on riippuvainen. Yksi järjettömin ja valitettavasti juuri enimmän levinnyt huvittelunmuoto on vedonlyönti jokapäiväisissä kilpa-ajoissa. Juuri vedonlyöntihimo on yksi Australian kansan moraalisen rappeutumisen päätekijöitä: suuret äkkiä rikastumisen mahdollisuudet viettelevät heikkoja luonteita pois kunniallisen työn raskaasta ikeestä ja liittymään ammattimaisten onnenetsijäin suureen laumaan. Tuhannet työmiehet tuhlaavat viikkopalkkansa säästöosan tämän himonsa tyydyttämiseksi.

* * * * *

»Englantilaiset huvittelevat synkästi», on yleisesti tunnettu ranskalainen arvostelu, jossa on vähän perääkin. Joka on ollut läsnä krikettipelissä, on varmaan pannut merkille katsojajoukon vakavan tarkkaavaisuuden ja kärsivällisyyden, millä he seuraavat loputtoman yksitoikkoisen pelin kulkua. Muut huvittelutilaisuudet ovat yhtä ilottomia. Merentakaisten englantilaisten huvittelussa on tätä melankoolisuutta jos mahdollista vielä vahvemmalti. Sunnuntaikävelijät niin Sydneyn »Domainissa» tai merenrannalla kuin Melbournen kasvitieteellisessä puutarhassa tai St. Kildan rantateillä eivät hämmästytä ainakaan iloisuudellaan. Silloin tällöin saattaa nähdä ryhmän hymyileviä, elämänhaluisia ihmisiä, mutta he ovat poikkeuksia. Ilman niitä saattaisikin vieras luulla, että kävelijät suorittavat jotakin vastenmielistä velvollisuutta. Huvitilaisuuksissa vierasmaalaiset, englantilaisetkin mukaan luettuina, pistävät silmään australialaisten rinnalla välittömämmän iloisuutensa vuoksi. Australian kansa on vielä nuori; näyttää siltä, että nuorten kansain täytyy samoin kuin nuorten ihmistenkin läpäistä eräänlainen vakavuuskausi ja että vasta rauhallisempaan ja kokeneempaan keski-ikään saavuttua voitetaan takaisin kadotettu iloitsemisen taito.

* * * * *

Kansallisluonteen kuvaaminen on arka asia eikä aivan vaaratonkaan. Vaikka etelään siirtyneet brittiläiset suurin piirtein katsoen säilyttävätkin kotimaansa kansallistavat ja erikoisuudet, voivat kuitenkin uuden maan olotilat, varsinkin sen eristyneisyys sekä itse maanmuutto, luoda varsin huomattavia luonteeneroavaisuuksia. Toisen »merentakaisen Englannin», nimittäin Kanadan, kansalaisen lausunto lienee tässä suhteessa kiinnostava, varsinkin kun sen kirjoittaja löytää huomattavia eroavaisuuksia vieläpä australialaisten ja uusseelantilaisten välillä: — Australialaisia ei voida joka suhteessa verrata uusseelantilaisiin, jotka kanadalainen kirjailija on havainnut kohteliaiksi ja hyväntahtoisiksi ja joilla hänen mielestään on epäitsekkäät lait ja syvästi velvollisuudentuntoiset ja uhrautuvat johtajat ja joiden maassa maanviljelys ja karjanhoito kukoistavat, mutta joilta puuttuu sekä suuria yksilöllisiä rikkauksia että äärimmäistä köyhyyttä. Kanadalaisen mielestä australialaiset ovat kuitenkin tarmokkaampia pyrkimyksissään, jos kohta myöskin materialistisempia ihanteissaan ja häikäilemättömämpiä niiden toteuttamisessa. He ovat kuitenkin rohkea ja kunnianhimoinen kansa ja vieraanvaraisempi kuin mikään muu hänen tuntemansa. Australialaiset ovat hänen mielestään kovin itsekeskeisiä; he ajattelevat »australiamaisesti» ja välittävät hyvin vähän muista maanosista. Heidän päämääränsä on valmistaa kaikki mahdollinen kotimaassa, tuottaa maahan teollisuustuotteita niin vähän kuin suinkin ja viedä maasta mahdollisimman paljon. Kiitettävä päämäärä, jos se vain on toteutettavissa. Sama kirjoittaja myöntää myöskin, että Australia on suurten yhteiskunnallisten ja taloudellisten uudistusten ja kokeilujen suorittamiseksi paremmassa asemassa kuin mikään muu maa. Sillä on tilaisuus näyttää maailmalle, mitä kaikkea sosiaalisen yhteistyön ja yhteiskunnallisten lakimääräysten avulla kyetään saamaan aikaan. Kertoja ei tunne toista yhtä iloista ja huoletonta anglosaksilaista kansaa. Kuitenkaan he eivät ole yhtä herttaisia kuin esimerkiksi uusseelantilaiset, sillä heissä on paljon »hiomattomia särmiä». He ovat äärettömän itserakkaita, heidän vieraanvaraisuutensa lähentelee tungettelevaisuutta ja kuitenkin heidän aikomuksensa ovat mitä parhaimmat. He ovat rohkeita ja heidän otteissaan on ripeyttä ja elämänhalua. He ovat kaikin puolin arvokas kansa, vaikka kertojaa ei miellyttäisi elää heidän joukossaan. Brittiläisen maailmanvallan kohtalo riippuu Kanadasta ja Australiasta; kanadalaisten velvollisuus on oppia paremmin tuntemaan tämä kansa. — Lausunto ei ole suinkaan pelkkää imartelua, mutta ei liioin repivää arvostelua, vaikka se onkin kirjoitettu kotiin palattua ja tarkoitettu yksinomaan kanadalaisille. Samaan rotuun kuuluvan, mutta tykkänään erilaisella maailmankatsomuksella varustetun, vilpittömän arvostelijan lausunto on epäilemättä arvokkaampi ja luotettavampi kuin arvosteltavien oma itseylistys tai tykkänään vieraan ja kansan luonnetta vaillinaisesti ymmärtävän vieraan pintapuolinen arvostelu.

* * * * *

Australian englanti eroaa hyvin vähän Etelä-Englannin kielestä. Australian eri seutujen asukkaiden ääntämisessä havaittavat eroavaisuudet ovat niin vähäiset, että vierasmaalaisen on melkein mahdotonta huomata mitään eroavaisuutta. Australia on kenties ainoa maa maailmassa, jossa ei ole kielipolitiikkaa: koko mannermaalla on nimittäin vain yksi kieli. Äänen vahvuutta ja sointua muuttamalla ilmaistaan täällä niin kuin Englannissakin monia eri merkitysvivahduksia, sama laulava puheensävy täällä kuin Englannissa. Ääntiöiden vähyyden ja kerakkeiden velton lausumistavan huomaa vieras täälläkin jonkin verran häiritsevän vaivatonta ymmärtämistä puhelinkeskusteluissa, kiusa, jota ääntiörikkaampien kielten käyttäjät eivät tunne. Australialaisen ääntämistavan tärkeimmät eroavaisuudet ovat ääntiöiden runsaampi yhdistely ja epävarmuus monitavuisten sanojen korostamisessa — sama korostaminen, johon englantia puhuvat vierasmaalaiset niin helposti takertuvat ja joka heidät ensimmäiseksi ilmaisee. Yleensä australialainen ääntämistapa kuitenkin on ainakin yhtä selvä kuin englantilainenkin. Kaikkialle leviävien amerikkalaisten filmien ja magasiinien ansiosta on sanakirjoihinkin alkanut ilmaantua amerikkalaisperäisiä sanoja. Ja suurkaupunkien huonomaineisissa kortteleissa puhutaan murretta, jonka lontoolaiset sanovat muistuttavan Lontoon Cockney-murretta, tosin ääntämiseltään hieman vaimennettua. Tällä murteella on jo julkaistu parodioita, vieläpä vakavia, liikuttavia runojakin (The Sentimental Bloke ja The Moods of Ginger Mick, kumpikin C.J. Dennis'en kirjoittamia). Maalaisväestön ja sivistyneistön piireihin murre tuskin tulee leviämään, sillä esimerkiksi kouluissa ei suvaita senmukaista puhetapaa. Saattaa olla, että Australian kieli joskus loittonee oikeasta »kuninkaan englannista», niinkuin on käynyt Kanadan ja Yhdysvaltain kielelle; mutta huomioonottaen maan asukkaiden melkein yksinomaan brittiläisen alkuperän ei mitään huomattavampia muutoksia kielen suhteen tarvitse pelätä vielä lähimpien vuosikymmenien aikana.

* * * * *

Australian uusi pääkaupunki, Canberra, sijaitsee vähän yli 300 kilometriä lounaaseen Sydneystä, omassa territoriossaan, jonka Uuden Etelä-Walesin valtio on luovuttanut Liittovaltiolle. Melbournen ja Sydneyn välillä vallitseva keskinäinen kateus ei nimittäin sallinut, että jompikumpi näistä olisi valittu Liittovaltion hallituksen pysyväiseksi asuinpaikaksi. Oli siis luotava uusi pääkaupunki, ja se päätettiinkin rakentaa niin mallikelpoiseksi kuin nykyaikainen arkkitehtuuri suinkin pystyisi. Järjestettiin asemakaavakilpailu, johon kutsuttiin osallistumaan maailman kaikki arkkitehdit ja kilpailun tuloksena hyväksyttiin vuonna 1912 kolme luonnosta, nimittäin amerikkalaisen Walter Burley Griffinin, suomalaisen Eliel Saarisen ja ranskalaisen Alfred Agachen luonnokset. Sitten ryhdyttiin rakentamaan kaupunkia metsään. Suurta siitä ei aiottu, vaan kaunis tyyssija parlamentinjäsenille ja valtion virkamiehille — paljon puutarhoja ja puistoja. Melbourne sai kunnian olla hallituskaupunkina, kunnes Canberran parlamenttitalo valmistuisi. — Canberran asemapaikka on 90 kilometriä merenrannalta, 560 metrin korkeudessa, kolmen metsäisen vuoren välissä. Näköpiirissä on pitkä jono harmaansinisiä vuoria, joiden huiput talvella ovat usean kuukauden ajan lumen peitossa. Niiden takana, näköpiirin ulkopuolella, sijaitsee Kosciusko, Australian korkein vuori (2 200 metriä). Canberran asukasluku pysyy vielä monta vuotta kymmenissä tuhansissa, vaikka se asemansa puolesta, laajan ja vähän tunnetun vuoriston läheisyydessä sijaiten, voikin kehittyä tärkeäksi matkailijakeskukseksi. 9. päivänä toukokuuta 1927 toimitti Yorkin herttua loistavin juhlamenoin Canberran parlamentin avajaiset väliaikaisessa parlamenttitalossa, julistaen samalla Canberran Australian pääkaupungiksi. Vähitellen ministeriöt muuttavat Melbournesta uuteen kotiinsa, jossa ennen pitkää käsitellään ja päätetään kaikki liittovaltion asiat. Parlamenttitalo samoinkuin ministeriötalotkin ovat hohtavan valkoisia, komeita kivirakennuksia, joiden arkkitektonisen tyylin silmiinpistävin piirre on laakean maiseman ja eukalyptustaustan kanssa niin hyvin sointuva vaakasuorien linjojen käyttö. Canberra kantaa kuvaannollisesti puhuen aina maan kansallisvärejä: hiekkateiden ja tiilikattojen puna, rakennusten seinien puhdas valkea ja kaupunkia ympäröivien vuorten sininen auer. Kaupunkia ja sitä ympäröivää territoriota hallitsee erikoinen valtuuskunta, joka pyrkii valvomaan vapauteen tottuneiden alamaistensa yksityisasioitakin, määräten esimerkiksi kunkin talonomistajan viljelemään puutarhaa talonsa edustalla. Kokeilipa valtuuskunta alueellaan vähän aikaa kieltolaillakin. Canberralaiset nurisevat ja pitävät tällaisia toimenpiteitä yksilöllisen vapauden sortamisena. Muuten näkyy jo merkkejä siitä, että uudesta pääkaupungista tulee kansalliskulttuurin keskus; useita tieteellisiä ja teknillisiä kongresseja on siellä jo pidetty, eri uskontokunnat rakentavat komeita kirkkoja, ja koulumiehet suunnittelevat sinne oppilaitoksia, joihin otettaisiin oppilaita kautta koko maan. Mutta toistaiseksi on kaikki siellä vielä uutta, hyvin uutta…

* * * * *

Australian tärkein sisävesistö on Murray-Darling-jokien 3 600 kilometriä pitkä uoma, joka virtaa läpi eteläisen Queenslandin, halkoo suurimman osan Uutta Etelä-Walesia ja Viktorian pohjoisosan. Nämä ovat seutuja, missä ääretön kuivuus ja ylitsevuotava sade vuorottelevat ja missä joet muodostavat vuodenajasta riippuen joko sarjan erillisiä lammikolta tai yhtenäisen pitkän meren. Viime vuosina rakennetuilla suurenmoisilla kastelulaitteilla on ollut kaksinainen merkitys: kanavoimalla rutikuivia maita on sinne ensinnäkin saatu loihdituksi viljavia vainioita ja menestyviä siirtokuntia, ja toiseksi on jokilaivaliikenne tehty mahdolliseksi kautta vuoden. Suuret padot — mainittavin niistä on Burrinjuck-pato Murrumhidgee-joessa —- monine sulkusarjoineen tekevät jatkuvan laivaliikenteen mahdolliseksi tässä hiekkakumpujen ja lakeuksien maassa. Jokilaivojen ei tarvitse enää asettua »kesannolle» jonkin parin talon kylän rantaan veden tuloa odottamaan. Nämä jokilaivat ovat siipiratastyyppiä, joiden rattaat ovat sijoitetut joko kummallekin sivulle tai perään. Kovin matalassa ne uivat — väitetäänpä niiden uivan märässä ruohossakin — mutta kuljettavat yhtäkaikki suuria lasteja. Monet pikkukaupungit ja kylät saavat sitä tietä kaikki kauppatavaransa… Laivat ovat itsekin liikkuvia kauppapuoteja, jotka eivät häpeä pysähtyä, missä vain näkevät rannalla varjostavan eukalyptuksen ja tietävät lähistöllä olevan talopahasen… pari kimeää höyrypillin vihellystä, niin jo rientävät talon rengit ja piiat ja lampaankeritsijät tuhlaamaan rahansa kaupungin herkkuihin ja hepeniin. Paluumatkallaan laivat pysähtyvät yhtä autioihin paikkoihin ja saavat lastikseen villapaaluja, jotka ne sitten kuljettavat jollekin rautatieasemalle. Jokiliikenteellä ei ole, vahinko kyllä, käytännöllistä yhteyttä meren kanssa.

* * * * *

Australiassa on muutamia yleisiä rakennuksia ja laitoksia, jotka ansaitsevat erikoisen maininnan. Tasmanian suurisuuntainen sähköistysyritys uhkaa vähitellen muuttaa »omenasaaren» savuavien tehtaiden maaksi. Saaren keskiosan ylätasangoilla sijaitsevien monien vesiputousten halpa käyttö voima on haarniskoitu voimalaitosten palvelukseen ja niistä johdettu ristiin rastiin yli saaren. Tasmanian halpa sähkö-virta alkaa jo kiinnostaa itse mannermaankin tehtaanomistajia, — Sydneyn sataman poikki parhaillaan rakennettavasta terässillasta uhkaa tulla maailman suurimpia. Tekniikan ja luonnon vastakohtaisuutta symbolisoivat sillan kilometrinmittainen kaari korkeine kivisine torneineen ja saarten ja niemekkeiden vielä monin paikoin koskemattomat metsiköt. — Rinnan jättiläissillan kanssa edistyvät maanalaisen rautatieverkon rakentaminen ja kaupungin ja esikaupunkien välisten ratojen sähköistäminen. Näillä suurisuuntaisilla yrityksillä on tietysti vastustajansakin, jotka moittivat hallitusta liiallisesta varojen tuhlauksesta jo muutenkin tarpeettomasti laajentuneen Sydneyn hyväksi ja pitäisivät sensijaan uusien teiden ja rautateiden rakentamista ja uusien satamien avaamista valtiolle paljon tärkeämpänä. — Tässä pitkien taivalten maassa, jos missään, on lentoliikenne osoittautunut tarpeelliseksi. Mantereen luoteisosassa esimerkiksi on kokonaista 1 900 kilometriä pitkä reitti, ja Länsi-Queenslandissa ja Pohjois-Australiassa on asutuskeskuksia, jotka ilman lentoliikennettä olisivat parin viikon matkan päässä lähimmästä naapuristaan.

* * * * *

Alkuperänsä perusteella voidaan australialaiset laskea pohjoismaisiin kansoihin kuuluviksi, joten on vain luonnollista, että liiallinen alkoholinkäyttö on yksi sikäläisiä probleemeja. Huolimatta siitä, että maa tuottaa suuren määrän viiniä, ei viiniä kuitenkaan nautita pöytäjuomana, kuten Etelä-Euroopan maissa, vaan teetä — ainaista väkevää teetä. Mitään muuta erikoista kansallisjuomaa australialaisilla ei ole, joten he ryyppäävät ja juovat vähän kutakin: olutta, viskiä, viiniä, konjakkia, liköörejä, vieläpä rommiakin — tuota pionieerien ja merirosvojen eliksiiriä. Lieventävinä asianhaaroina on kuitenkin otettava huomioon sekä kuiva maasto että janottava ilmasto. Brittiläisen kunniakäsitteen mukaan herrasmiehen ei sovi ryypätä yksin. Mutta ainahan siihen löytyy kumppaneja, ei muuta kuin juodaan yhdessä lasi terveydeksi, »good luck!» Raittiusseuroja on myöskin kaikissa suuremmissa yhteiskunnissa, mutta tähän asti niiden toiminta on rajoittunut kapakkain aukioloajan lyhentämiseen. Ennen sotaa kapakat olivat avoinna 11 saakka illalla, mutta nyt ne on suljettava kello 6 ja sunnuntaisin pidettävä koko päivän kiinni. Uudessa Seelannissa on joissakin kunnissa kokeiltu kieltolailla, mutta tulokset ovat olleet melko masentavia. Siellä niinkuin Australiassakin on kieltolain vuoksi järjestetty kansanäänestyksiä, mutta kansan enemmistö on aina ilmaissut hylkäävän kantansa. Palanneet sotilaat ovat kaikki järjestään äänestäneet kieltolakia vastaan, he oppivat Euroopassa käsittämään, että kohtuullisella alkoholinkäytöllä ja hillittömällä juopottelulla on ero.

* * * * *

Matkailijalle ja luonnonihailijalle Australia voi tarjota mitä moninaisimpia nähtävyyksiä. Queenslandin troopillisessa pohjoisosassa viehättävät pohjoismaalaista korallisaaret, palmurannat ja kaikissa etelämeriromaaneissa ylistetyt safiirinsiniset laguunit. Siellä on myöskin vuoria, sekä vihreitä että lumipeitteisiä. Uuden Etelä-Walesin rannikko taasen muistuttaa hyvin paljon Etelä-Ranskan lazurirannikkoa: vuoret kohoavat merestä melkein kohtisuorina; niiden juurella punarakennuksiset pikkukaupungit ovat kuin pienuuttaan kyyryssä; vuorten ja rannan väliseen kapeaan maasuikaleeseen on valtameri aikojen kuluessa syönyt tuhansia hiekkarantaisia poukamia; ja kaiken yllä paahtaa aurinko kesät, talvet. Rannikon kauneutta tosin hieman häiritsevät sinne tänne hajoittautuneet hiilikaivosryhmät. Sydneystä lähtee laivoja enemmän tai vähemmän säännöllisin kulkuvuoroin melkein kaikkiin Tyynen valtameren saariin, mitä moninaisimpiin »uusiin» maihin: Uuteen Seelantiin, Uuteen Kaledoniaan, Uusille Hebrideille, Uuteen Guineaan, Uuteen Britanniaan, Uuteen Irlantiin, Salomon-, Marshall-, Gilbert-, Ellice-, Fidshi- ja Tonga-saarille — haaveiden ja harhakuvitelmien maihin. Lähellä Sydneytä sijaitsevat jyrkänteistään ja syvistä laaksoistaan tunnetut Siniset Vuoret, joiden huipulla saattaa tukahduttavan kuuman päivän hämärtyessä nähdä leiskahtelevia sähköilmiöitä, etelän »Kalevantulia». Näkemisen arvoiset ovat myöskin vähän etäämpänä sijaitsevat Armidale-vuoret. Kosciusko Uudessa Etelä-Walesissa ja Buffalo Viktoriassa ovat kumpikin kuuluisia matkailijain nähtävyyksiä ja talviurheilupaikkoja. Tasmanian vihreä saarivaltio tarjoaa puolestaan matkailijalle ja luonnonihailijalle mitä monipuolisinta nähtävää: vuoristoja kristallinkirkkaine järvineen ja hyppelehtivin puroineen, jylhiä kalliorantoja ja rauhallisia vihreitä laaksoja; luonto on siellä suurenmoinen niin kesällä kuin talvellakin. Länsi-Australian lounaiskulma taasen on mainittava suurisuuntaisen metsäteollisuutensa ja jättiläismäisten puittensa vuoksi. Käynti jollakin suurehkolla lammasasemalla kerintäaikana tai kaivoskaupungissa tai jossakin eristetyssä erämaan kaupungissa siinä vihjeitä matkailijalle, joka tahtoo tutustua muuhunkin kuin vain suurkaupunkilaisten touhuun ja huvituksiin.

SIIRTOLAISEN MAHDOLLISUUDET.

»Työmiesten paratiisi! — Maailman paras maa!» komeilee useimmissa propagandajulkaisuissa, joita julkaisevat sekä Australian Liittovaltion että alusvaltioiden siirtolaisvirastot. Vaikka yllämainitunlaiset lauseet ovatkin hyvässä tarkoituksessa vahvasti liioiteltuja — australialaiset käyttävät mielellään superlatiiveja — on niissä sentään osaksi tottakin. Siirtolaiset, jotka eivät lähde kotimaastaan pikaisen rikastumisen toivein, vaan valmistautuvat vakavaan työhön ja monivuotiseen maassaoloon, havaitsevat aikaa myöten Australian, ellei nyt kaikkein parhaaksi, ainakin hyväksi maaksi. Voitaisiin esittää satoja esimerkkejä yksilöistä, suomalaisistakin, jotka ovat astuneet siellä maihin rahattomina ja ovat nyt varakkaita farmareita tai teollisuusmiehiä.

Mutta millä ihmeen keinolla ensin pääsisi tuohon kaukaiseen paratiisiin? Matka sinne on todellakin pitkä, laivamatka Lontoosta Välimeren ja Suezin kanavan kautta kestää 30—45 päivää riippuen määräsatamasta Australiassa. Ja mikä vielä ikävämpää, matkalippu maksaa paljon! Sitäpaitsi pitää sinne nykyjään pyrkivällä siirtolaisella olla maihinnousurahaa 40 puntaa. Lisäksi pitää pyrkijän olla luku- ja kirjoitustaitoinen. Tätä viimeksimainittua pykälää voidaan tarpeen tullen vastenmielisten (undesirable) siirtolaisten pyrkiessä maahan tulkita siten, että siirtolaiselta vaaditaan minkä tahansa kielen — esimerkiksi turkin ja japanin taito. Onpa tällaista tulkintaa joskus sovellettukin vastenmielisiin kuuluisuuksiin.

Lukija saattanee jo ihmetellen kysyä, mitä hyötyä on sitten siirtolaisuuspropagandasta, kun maahanpääsylle samanaikaisesti asetetaan näin paljon vaikeuksia? Siihen kysymykseen saattaisi vastata: monet ovat kutsutut, mutta harvat valitut. Mutta tästä enemmän edempänä.

Liittovaltion hallitus ei sentään aseta yksinomaan esteitä siirtolaisten tulolle, päinvastoin se koettaa auttaa vähävaraisten, mutta kunnollisten siirtolaisten mahdollisuuksia maksaen puolet heidän laivalipustaan. Tässäkin on kuitenkin pieni »mutta»: tällaista siirtolaiskandidaattia pitää olla suosittelemassa joku Australiassa asuva sukulainen tai tuttava, jonka sen lisäksi on taattava tulokkaalle vuoden toimeentulo.

Suuria posti- ja matkustajalaivoja lähtee Englannista Australiaan noin kolme kuukaudessa. Paitsi englantilaisten laivayhtiöiden komeita kaksi- ja kolmiluokkaisia laivoja kulkee tällä linjalla myöskin Australian Liittovaltion yksiluokkaisia laivoja, joissa matkustaminen on verrattain mukavaa ja hinnat tuskin muiden laivojen kolmannen luokan hintoja korkeammat. Sitäpaitsi lähettelevät ranskalaiset, saksalaiset, italialaiset ja skandinavialaiset yhtiöt laivojaan Australiaan enemmän tai vähemmän säännöllisesti. Ei ole siis puutetta linjoista eikä laivoista jos vain kukkaro kestää tuon kuusiviikkoisen maailmanmatkan. Yksilöille, jotka voivat kestää merimiehen ammatin vaikeudet valtamerillä, esiintyy joskus tilaisuuksia ilmaiseen matkaan lastia kuljettavissa höyry- ja purjelaivoissa; monet suomalaiset ovat viime vuosina siirtyneet sillä tavoin Australiaan, joko tehden työtä matkansa korvaukseksi tai — karaten sopivassa satamassa.

Mutta mitä toimeentulomahdollisuuksia siirtolaisella sitten on päästyään moniviikkoisen matkan jälkeen tähän aurinkoiseen maahan? Koettakaamme luoda suppea yleissilmäys eri valtioiden tarjoamiin mahdollisuuksiin samassa järjestyksessä, missä jo olemme ne sekä samoilleet halki että kiertäneet ympäri.

Länsi-Australian laaja ja harvaan asuttu maa tarjoaa tarmokkaalle ja varakkaalle yksilölle suuret menestymisen mahdollisuudet. Tämän valtion pääelinkeino on lampaanhoito. Tähän tarkoitukseen sopivaa maata, vähän merenrannasta sisämaahan, saadaan sekä ostaa että vuokrata valtiolta edullisin ehdoin. Varsinkin valtion pohjoisosassa, missä ilmasto on subtroopillista ja sademäärä liian vähäinen maanviljelykselle, mutta riittävä nostattamaan lampaiden tarvitseman ruohon ja missä alkuasukkaita on paimeniksi ja työmiehiksi, sijaitsee useita laajoja lammasasemia, joiden omistajat korjaavat saderikkaana vuonna ruhtinaalliset tulot. Yhdellä tällaisella usein sadan kilometrin päässä lähimmästä naapurista sijaitsevalla lammasasemalla voi olla 150 000 lammasta ja enemmänkin; tällaisen suuraseman ympäri ratsastaminen saattaa olla hyvässä tapauksessa toista sataa kilometriä pitkä taival. Kun lisäksi tiedämme, että australialainen merinovilla noteerataan Euroopan villapörssissä korkeimpaan luokkaan, saamme jonkinlaisen käsityksen lammasaseman omistajan vuosituloista. Mutta kuten sanottu, tämä elinkeino kysyy huomattavaa alkupääomaa ja siirtolaiset ovat enimmäkseen köyhää väkeä.

Käsityöläisille — lukuunottamatta kirvesmiehiä ja muurareita, joilla on työnsaantimahdollisuuksia kaikkialla Australiassa — tarjoaa harvaan asuttu läntinen valtio hyvin vähän tilaisuuksia. Mainittavin mahdollisuus on jättiläispuiden kaadanta valtion lounaiskulmassa, missä kasvaa useita kymmeniä eri eukalyptuslajeja. Se on tosin voimia kysyvää työtä, mutta helpompia ansioita odotellessa on sekin tervetullutta.

Vielä voidaan tästä valtiosta mainita kaivostyöt kulta- ja hiilikaivoksissa, hedelmänkorjuu omenaviljelyksillä ja elonkorjuutyöt. Valtion luoteisrannikolla harjoitetaan kalastusta ja simpukanpyyntiä varsin laajassa mittakaavassa; monista eri simpukkalajeista on helmisimpukka siellä tärkein, muodostaen oman teollisuudenhaaran, jossa menestys kuitenkin riippuu suuressa määrin onnesta.

Etelä-Australia, seuraava järjestyksessä, on tiheämmin asuttu kuin läntinen valtio ja tarjoaa myöskin moninaisempia ansionmahdollisuuksia siirtolaiselle. Maa on siellä hedelmällistä ja ilmasto eurooppalaisille sovelias: siellä asuu mm. muutamia tuhansia saksalaisia. Se on mantereen vehnävainio ja viinitarha ja tarjoaa myöskin runsaasti elon- ja hedelmänkorjuutyötä.

Viktoria on mantereen tiheimmin asuttu valtio ja niin ollen siirtolaisille edullisin työansioiden monipuolisuuden vuoksi. Sen vaihteleva kasvillisuus ja monipuolinen teollisuus tarvitsee paljon työväkeä. Gippslannissa, valtion kaakkoiskulmassa, harjoitetaan vihannesten viljelyä laajassa mittakaavassa, ja pohjoisessa taasen on nopeasti kehittyviä hedelmänviljelyskeskuksia, joista tärkein on Mildura. Viktoria tyydyttää mm. melkein koko mantereen jalkinetuotteiden kysynnän. Pääkaupungissa, Melbournessa, on mahdollisuuksia ammattilaisillekin, vaikkakin siellä niin kuin maan muissakin suurkaupungeissa sodanjälkeisinä vuosina on esiintynyt työnpuutetta huomattavassa määrässä. Elinkustannukset ovat Melbournessa hiukan halvemmat kuin itäisen rannikon suurkaupungeissa. Siellä sijaitsee myöskin Suomen Merimieslähetyksen asema.

Päättäen siitä tosiasiasta, että Uusi Etelä-Wales on vetänyt puoleensa suurimman määrän eurooppalaisia siirtolaisia Australiassa, pitäisi tämän valtion myöskin olla soveliain heille. Se on vanhin ja väkirikkain kaikista kuudesta valtiosta, jonka vuoksi sitä kutsutaankin »emävaltioksi». Siellä kukoistavat monet eri teollisuudet. Siellä on hopea- ynnä muita metallikaivoksia. Viljaa ja hedelmiä viljellään myöskin runsaasti. Newcastlessa, lähellä Sydneytä, sijaitsevat eteläisen pallonpuoliskon suurimmat hiilikaivokset. Uudessa Etelä-Walesissa on myöskin enimmän siirtolaisille soveliasta viljelyskelpoista maata saatavissa. Sen pääkaupungissa, Sydneyssä, joka muuten on koko Australian suurin kaupunki, on tätä kirjoitettaessa kokonaista 25 000 työtöntä. Työttömyyttä ei silti ole havaittavissa maaseudulla, päinvastoin siellä on aika ajoin puutetta maanviljelystyöväestä. Sydneyssä on myös Suomen konsulaatti.

Queensland, jota muiden valtioiden asukkaat leikillisesti kutsuvat banaanimaaksi, on ilmastoltaan osaksi subtrooppinen, osaksi trooppinen. Viime vuosina on Queensland alkanut vetää siirtolaisia puoleensa niin runsaasti, että se nyt kilpailee maahan muuttavien lukumäärässä Uuden Etelä-Walesin kanssa. Queenslandin kaivosteollisuus on monipuolista, sieltä saadaan opaaleja, kultaa, hopeaa, kuparia, tinaa ja hiiliä.

Hedelmäinviljelys rajoittuu pääasiallisesti troopillisten hedelmäin, banaanin, ananaksen, passion-hedelmän y.m., viljelykseen, mutta sitä harjoitetaankin sitten laajassa mittakaavassa: junalla ajaessa näkee radan varsilla kilometrien laajuisia banaanipensastoja ja ananas-istutuksia. Metsänhakkuuta ja karjanhoitoa harjoitetaan siellä myöskin suuressa määrässä: siellä on karjafarmeja laajoja kuin Euroopan pienet ruhtinaskunnat, ja hurjapäisiä cowboy-ratsastajia aivankuin Hollywoodin filmeissä.

Queenslandin tärkein maanviljelystuote on sokeriruoko, se käsittää suurimman osan viljelykselle raivattua aluetta koko valtiossa, laajentuen vuosi vuodelta pohjoiseen päin, niin että tuottoisimmat sokeriruokokentät nykyjään sijaitsevat Cairnsin kaupungin seuduilla. Siellä on useita suomalaisiakin sokerinleikkaaja-siirtokuntia, eikä meikäläiset siellä sen pahemmin hikoile kuin brittiläiset tai italialaisetkaan. »Valkoinen Australia»-politiikan vuoksi siellä ei ole saatu käyttää värillistä työvoimaa enää vuosikausiin, kuten muissa troopillisissa maissa. Sellainen suurteollisuus kuin sokeriruoko tarvitsee kuitenkin suuret määrät työväkeä, jolle troopillisen ilmaston vuoksi on vielä maksettava hyvä palkka. Sokerinleikkaajat työskentelevät enimmäkseen urakkapalkalla ja ansaitsevat usein yhdessä päivässä enemmän kuin kotimaassaan kokonaisessa viikossa. Eipä siis ihme jos moiset mahdollisuudet ovatkin houkutelleet sinne siirtolaisia tuhansittain kaikista Euroopan kolkista, jopa siihen määrään, että sielläkin jo havaitaan työnpuutetta, varsinkin niinä vuodenaikoina, jolloin sokerinleikkuutyötä ei ole… Yleensä ovat palkat Queenslandissa vähän paremmat kuin Australian muissa valtioissa.

Tasmanian saarivaltio on Australian valtioista vähimmän tärkein siirtolaisuudessa. Ne harvat siirtolaiset, jotka sinne siirtyvät, ovat pääasiallisesti brittiläisiä. Tärkeimmät saaren teollisuuksista ovat mineraalit ja omenanviljelys.

Mainitsematta on vielä Pohjois-Australia, Papua, Uuden Guinean mandaattialue ja joukko Liittovaltiolle kuuluvia saaria — kaikki seutuja, joita kokemattoman ja varattoman siirtolaisen on paras välttää.

Työmiehen elintaso on Australiassa edullisempi kuin missään Euroopan maassa: ruoka, vaatteet ja vuokra ovat tuskin kalliimmat kuin meillä Suomessa, ja palkat ovat sentään 30 — 70 prosenttia korkeammat. Perheetön käsityöläinen esimerkiksi voi säästää puolet palkastaan ja silti elää varsin mukavasti. Tulovero jättää työmiehen palkan melkein koskemattomaksi.

Mutta moinen riippumaton hyvinvointi edellyttää vakinaista työpaikkaa, jonka vain harvat ulkomaalaiset onnistuvat heti saamaan. Useimmilta menevät ensimmäiset vuodet »paremman paikan» etsimisessä ja sesonkityöstä toiseen muuttelemisessa.

Työnsaantimahdollisuuksista Australiassa puhuttaessa ei ole unohdettava lakkoja. Ammattiyhdistykset ovat hyvin voimakkaita tekijöitä maan teollisuuselämän säännöstelemisessä ja on niihin liittyminen pakollista jokaiselle, joka tahtoo ansaita leipänsä toisen palveluksessa niillä ammattialoilla, jotka ammattiyhdistys on ottanut suojelukseensa. Pieni väärinkäsitys ammattiyhdistyksen jäsenen ja työnjohtajan välillä tai jokin muu mitätön seikka saattaa johtaa pitkäaikaiseen lakkoon, jonka tehokkuutta ammattiyhdistys sitten valvoo mitä ankarimmin. Lakkoja sattuu useimmin satamatyöväen ammattiosastoissa; lakkojen vuoksi ovat suurien valtamerilaivojenkin lähtöajat aina hieman epävarmat, sillä rikkureita ei ole helppo saada. Tilaston mukaan hukataan Australiassa lakkojen vuoksi noin kolme miljoonaa työpäivää vuosittain.

Mistä johtuu sitten työttömyys maassa, jossa on maata — viljelyskelpoistakin — miltei rajattomiin ja joka voisi nykyisen kuuden miljoonan sijasta asuttaa 200 000 000 ihmistä? Se näyttää olevan yksi tämänpäiväisen ja kenties huomisenkin Australian probleemeja. Jos onnistuttaisiin keksimään keino tämän harvaan asutun mantereen taajaväkiseksi asuttamiseksi, seuraisi siitä paitsi Australian ripeää kukoistusta, hyötyä myöskin monille Euroopan maille, jotka nyt kärsivät liikakansoituksen haittoja. Mutta — ja tässä piilee probleeman solmu — vaikka sellainen menetelmä keksittäisiinkin, on tuskin luultavaa, että Australian Liittovaltio suostuisi sitä soveltamaan. Liittovaltion samoinkuin väestönkin todellinen kanta on, katsoen maan erikoiseen asemaan, lievimmin sanoen itsekäs: he tahtovat pysyttää Australian australialaisena tai ainakin brittiläisenä. Toisin sanoen, hallitus ja parlamentti tahtoisivat tuottaa maahan brittiläisiä siirtolaisia niin paljon kuin mahdollista ja ei-brittiläisiä niin vähän kuin suinkin, mutta työväenpuolue ei tahtoisi laskea maahan yhtään uutta siirtolaista mistään maasta. Vastapainoksi näille isänmaallisille ja itsekkäille kannanilmaisuille on mainittava, että työnantajat yleensä ja eritoten maanviljelijät antavat usein etusijan eurooppalaiselle työmiehelle australialaisen rinnalla. Suomalaiset ovat useilla seuduilla päässeet hyvään maineeseen.

Tämä ensi silmäyksellä liian itsekkäältä näyttävä siirtolaispolitiikka tuntuu kuitenkin jossakin määrin oikeutetultakin, jos asiaa katsotaan kansantaloudelliselta näkökulmalta. Vieraisiin kansallisuuksiin kuuluvat siirtolaiset tulevat alusmaihin useimmiten sellaisin ajatuksin, että he elävät jonkin vuoden säästäväisesti, keräävät pienen omaisuuden ja palaavat sitten takaisin kotimaahansa. Tämä päämäärä silmäin edessä he elävät yksinkertaisemmin ja vähäisemmin mukavuusvaatimuksin kuin maan omat kansalaiset, suostuvatpa usein työskentelemään pienemmällä palkallakin kuin viimemainitut. Australiassa ovat ainakin eteläeurooppalaiset tehneet itsensä huomatuiksi tässä suhteessa. Lisäksi heidän käyttäytymis- ja elintapansa eroavat aina jonkin verran maan omien kansalaisten tavoista.

Eteläeurooppalaisia siirtolaisia kohtaan ilmenevään vastenmielisyyteen on vielä muitakin syitä: yritteliäät eteläitalialaiset nimittäin vallitsevat melkein koko maan hedelmäkaupan vähittäismyyntiä, ja nokkelat kreikkalaiset ottavat vähitellen haltuunsa kaupunkien kahvilat ja perustavat uusia, missä vain luulevat niiden kannattavan. Niin hedelmäinmyynti kuin kahvilanpito ovat kumpikin kannattavia yrityksiä. Tätä pitävät australialaiset sopimattomana tungetteluna: heidän mielestään olisi ulkomaalaisten raivattava metsiä ja asutettava aroja eikä pyrittävä täyteen ahdettuihin kaupunkeihin. Minkäänlaista ulkomaalaisten boikottia ei kuitenkaan ole havaittavissa; niin voimakas ei australialaisen kansallistunne sentään ole: hän rakastaa mukavuutta ja ostaa kauppiaalta, jonka myymälä on lähimpänä, ja aterioi kahvilassa, jossa pihvi paistetaan ja vanukas höyrytetään juuri niinkuin hän tahtoo. Yhteinen haukkumanimi vain on keksitty eteläeurooppalaisille — »deiko».

Asumattomien alueiden viljelyskelpoisiksi raivaaminen ei edisty Australiassa rinnan siirtolaistulvan kanssa. Kaikki tuppautuvat harvoihin suurkaupunkeihin. Siinä toinen probleema. Kotimaiset työttömät eivät tahdo lähteä maaseudulle työnhakuun (maalla on kapakkoja harvassa) ja uudet siirtolaiset huomaavat maanviljelyksen alullepanemisen useinkin aivan ylivoimaiseksi tehtäväksi. Propagandajulkaisujen lupauksiin luottanut tulokas pettyy pahasti. Suurtilalliset ja yhtiöt ovat vallanneet parhaat maa-alueet, ja suurin osa valtioiden omistamasta viljelyskelpoisesta maasta on jaettu palkkioina sodasta palanneille sotilaille. Valtiot myyvät maata todellakin halvalla ja erikoisen edullisin ehdoin — mutta minkälaista maata! Kaikkein ensin on alue raivattava, mikä onkin luonnollista. Mutta pahinta on, että nämä luovutettavat maat sijaitsevat miltei pääsemättömissä ja tiettömissä seuduissa, puhumattakaan rautatiestä. Yhdysvalloissa ja Kanadassa rakennetaan ensin rautateitä asumattomille seuduille, ja siirtolaiset tulevat perässä ilman erikoista propagandaa. Australiassa saavat uudisasukkaat raivata itselleen tiet, rautatie rakennetaan sitten joskus vuosien kuluttua, kun ensin on parlamentissa tarpeeksi kauan siitä riidelty. Lisäksi ovat rahtimaksut rautateillä yleensä suhteettoman korkeat. Mitä kauempana farmi sijaitsee kulutuskeskuksista, sitä pienemmän voiton maanviljelijä saa tuotteistaan. Tästä syystä ei kannata perustaa farmia mihinkään eristettyyn seutuun, ei ainakaan hedelmätarhaa, sillä ensinnäkin hedelmät on saatava nopeasti markkinoille ja toiseksi niiden tukkuhinnoista ei liikene paljoa kalliisiin rahtikuluihin.

Maksaako sitten vaivan lähteä kauas houkuttelevaan etelätuulen maahan mittelemään voimiaan näin monien vastuksien kanssa, vastuksien, joiden voittamiseen tarvittavalla tarmolla siirtolainen voisi nousta hyvään asemaan kotimaassaankin? Kyllä ja ei. Monet yksilöt tarvitsevat, niin sanoaksemme, kunnostautumispakkoja: kotona ja kotimaassa on aina joku neuvomassa ja tukemassa, mutta kaukana maailmanrannalla vieraan kielen ja outojen tapojen ympäröimänä ihminen huomaa olevansa yksin, vailla sukulaisten ja ystävien tukea. Hänen maailmankatsomuksensa avartuu ja havaintokykynsä terästyy; hän oppii tuntemaan elämää ja ihmisiä. Siellä hän saa laskea menestyksensä oman luonteensa ja tarmonsa ansioksi. Mutta on myöskin yksilöitä, joille uusi ympäristö, oudot kanssaihmiset, elintavat ja vieras kieli, ovat liian raskas kuorma.

LÖYTÖ JA ASUTUS.

Kuka eurooppalainen ensimmäiseksi näki suuren eteläisen maan, josta maantieteilijät olivat niin kauan haaveilleet? Vastaus jää olettamusten hämärään. Collingridge de Torceyn mukaan esiintyy Australian läntinen rannikko merikorteilla seitsemän vuotta ennen kuin Kolumbus löysi Amerikan. Vielä nytkin on olemassa kartta vuodelta 1489, johon on Australian kohdalle merkitty kaistale rannikkoa. Toinen kartta (n.s. »Dauphin»kartta vuodelta 1536) esittää osan pohjoista rannikkoa ja nimeää suurimmat niemet ja lahdet. Todennäköisesti eurooppalaiset jo silloin tunsivat tuon eteläisen maanosan, jota he kuitenkin kutsuivat »Suureksi Jaavaksi», erotukseksi Pienestä (nykyisestä) Jaavasta. Arabialaisten, kiinalaisten ja malaijien arvellaan myöskin käyneen Australiassa, vieläpä paljon ennen eurooppalaisten ensimmäisiä käyntejä; heidän vierailuistaan ei ole kuitenkaan säilynyt jälkipolville mitään varmoja todisteita.

Espanjalaiset, hollantilaiset ja portugalilaiset merenkulkijat ovat kuitenkin ensimmäisiä, joiden retkistä näihin maihin historia tietää varmasti jotakin kertoa. Hollantilaisen »Duyfkenin» miehet ovat ensimmäisiä, joiden tiedetään astuneen uudelle mantereelle heidän vuonna 1606 tutkiessaan Carpentaria-lahden itärannikkoa. Alkuasukkaat surmasivat näistä uskalikoista yhdeksän, ja Keerweer (Kotiinpaluu)-niemen kohdalla jäljelle jäänyt miehistö käänsi laivan kotimatkalle.

Kun Alvaro de Mendana vuonna 1567 löysi Salomoninsaaret, luuli hän löytäneensä eteläisen mantereen. Uusi espanjalainen retkikunta, joka varustettiin matkalle Perusta käsin, päällikkönä Pedro Fernandez de Quir (eli de Quiros, kansallisuudeltaan luultavasti portugalilainen), pääsi onnellisesti aina Uusille Hebrideille saakka, missä de Quirin itsensä komentaman laivan miehistö teki kapinan ja pakotti hänet muuttamaan laivan kurssin kotiin päin. Hänen luutnanttinsa, Luis de Torres, jatkoi kuitenkin matkaansa toisella laivalla ja osui Uuden Guinean eteläiselle rannikolle. Kaksi kuukautta hän hapuili itselleen tietä riuttojen ja saarien lomitse, Uuden Guinean ja Australian välisestä salmesta, jolla nyt on hänen nimensä. Hän näki mantereen koilliskärjen ja Yorkin niemen kukkulat, mutta luuli niitä saariksi. Muutama viikko aikaisemmin de Quir puolestaan oli luullut, että saari, jonka läheisyydessä hänen miehistönsä teki kapinan, olisi ollut suuri eteläinen manner, ja antoi sille mahtavakaikuisen nimen, »Tierra Austrialia del Espirita Santo»; sana »Austrialia» oli aiottu kohteliaisuudeksi Espanjassa silloin hallitsevalle itävaltalaiselle hallitsijasuvulle. [Itävalta on espanjaksi Austria.] Tyypillisiä erehdyksiä senaikaiselle löytöretkeilylle olivat de Torresin ja de Quirin löydöt: ensinmainittu löysi mantereen ja piti sitä saarena, viimeksimainittu löysi saaren ja luuli sitä mantereeksi.

Hollantilainen Dirk Hartog osui vuonna 1616 luoteisrannikolle, ja vielä saman sataluvun kuluessa useita hänen maanmiehiään kävi tutkimassa sekä läntistä että eteläistä rannikkoa. Vuonna 1628 eräs hollantilainen retkikunta aikoi kapteeni Franciscus Pelsartin johdolla perustaa siirtolan lounaisrannikolle. Mutta Houtman's Abrolhos-saarten [»Houtmanin mulkosilmät», jossakin aikaisemmassa portugalilaisessa laivastossa palvelleen hollantilaisen merimiehen mukaan nimensä saaneet saaret] läheisyydessä laivastoa kohdanneen haaksirikon sekä siitä johtuneen miehistön kapinan vuoksi yritys meni myttyyn. Hollannin Intian kuvernöörin Anton van Diemenin varustamana Abel Tasman purjehti vuonna 1642 edeltäjiään pitemmälle ja löysi Tasmanian, jonka hän nimitti Van Diemenin maaksi, ja luuli sitä Australiaan kuuluvaksi niemimaaksi. Hän purjehti edelleen ja löysi Uuden Seelannin ja jatkoi sieltä matkaansa pohjoiseen Ystävyys-saarille saakka, sieltä edelleen koilliseen aina Uuden Guinean pohjoisrannikolle ja sitten Kiinanmeren kautta takaisin Jaavaan. Seuraavana vuonna hän jatkoi löytöretkeilyään purjehtien Uuden Guinean etelärannikkoa pitkin, seuraten sitten Carpentaria-lahden rannikkoa ja edelleen kaartaen koko Australian pohjoisen rannikon. Hyvällä syyllä voidaankin sanoa, että hollantilaiset sekä löysivät että kartoittivat eteläisen mantereen.

Sitten seurasi englantilaisten vuoro. Jo vuonna 1622 oli englantilainen »Trial» kärsinyt haaksirikon Dirk Hartog-saaren luona; se oli todennäköisesti ensimmäinen englantilainen alus niillä vesillä. Sitten seurasi kahden merenkulkijan ja löytöretkeilijän, William Dampierin ja Jakob Cookin vuoro. Dampier oli kaappari — jyrkemmin sanoen merirosvo — joka vuonna 1688 ja uudelleen 1699 tutki läntisen ja luoteisen rannan ja oli vahvasti vakuutettu, että hänen löytämänsä maa oli »maailman hedelmättömintä seutua». Hän kirjoitti kirjan retkistään maailman kaikissa kolkissa, josta kirjasta Defoe sittemmin sai ainehistoa kuolemattomaan »Robinson Crusoe»-teokseensa.

Itäinen rannikko oli vielä tutkimatta, vaikkakin sieltä löydetyt espanjalaiset rahat, pyssyt ja miekat osoittavat eurooppalaisten käyneen sielläkin de Torresin lyhyen ensivierailun jälkeen. Cookin tehtäväksi jäi tämän rannikon tutkiminen, minkä työn hän suorittikin silloisiin oloihin katsoen kiitettävän perinpohjaisesti. Vuonna 1770 hän purjehti »Endeavour»-laivallaan Everard-niemestä, Viktorian kaakkoisimmasta kulmasta aina York-niemen kärkeen pohjoisrannikolla; sieltä hän jatkoi matkaansa Torres-salmen kautta, ja Englannin kuninkaan nimessä otti haltuunsa koko itäisen rannikon, kastaen valtaamansa alueen »Uudeksi Etelä-Walesiksi» (New South Wales). Häntä seurasi tällä tutkimusmatkalla kaksi kasvitieteilijää, Banks ja Solander, jotka olivat kovin ihastuneita löytäessään odottamattoman suuren määrän uusia kasveja. Kuuluisa ruotsalainen kasvitieteilijä Linné ehdottikin, että uusi maa ristittäisiin »Banksiaksi». Cook itse kertoi hyvin innostuneesti itäisen rannikon hedelmällisyydestä ja ennusti sen nykyisen rikkauden mahdolliseksi maanviljelyksen ja karjanhoidon kautta. Hänen viehättävä matkakertomuksensa on käännetty monille kielille ja on se epäilemättä osaltaan myötä vaikuttanut kaukaisen maan ripeään asutukseen.

Perusteellisen alun Australian asuttamiselle antoi kuitenkin Englannin siirtoloissa Amerikassa puhjennut kapina. Ne amerikkalaiset, jotka pysyivät lojaalisina Englannin hallitukselle, tunsivat itsensä sorretuiksi uusissa oloissa, joten Englannin hallituksen oli ryhdyttävä katselemaan heille uutta kotimaata. Suunnitelma, jonka mukaan heidät olisi siirretty Uuteen Etelä-Walesiin, jäi täyttämättä päiväjärjestykseen siirtyneen poliittisesti paljon tärkeämmän kysymyksen vuoksi: minne sijoitettaisiin tästä lähtien englantilaiset rangaistusvangit? Aikaisemmin oli rangaistusvangit lähetetty Amerikkaan, missä tilanomistajat halusta ostivat niitä pienipalkkaisiksi työmiehikseen. Amerikan itsenäistymisen vuoksi se ei käynyt enää päinsä, ja Englannin vankilat alkoivat täyttyä. Silloin ei ollut muuta neuvoa kuin lähettää vangit Cookin valtaamaan alusmaahan. Lojalistit olivat sillä välin etsineet itselleen uudet tyyssijat Nova-Skotiasta, Kanadasta ja Länsi-Intiasta.

Toukokuussa 1787 purjehti ensimmäinen vankeja kuljettava laivasto Englannista. Laivasto käsitti kaksi sotalaivaa, kuusi alusta täynnä vankeja ja kolme muonalla, työkaluilla ja tarvikkeilla lastattua laivaa, yhteensä yksitoista alusta. Seuraavassa tammikuussa laivasto saapui Cookin aikaisemmin tutkimaan Botany-lahteen, mutta retkikunnan johtaja, kuvernööri Arthur Phillip ei pitänyt paikkaa sopivana, vaan purjehti muutamia kilometrejä pohjoiseen, tullen Port Jackson-lahteen. Tämä kaunis ja avara lahti — nykyinen Sydneyn satama — oli kuin tehty satamaksi, ja sinne retkikunta tammikuun 26. päivänä vuonna 1788 pystyttikin Englannin lipun, luoden siten perustan Australian valkoiselle asutukselle.

Siirtokunnan ensimmäiset vuodet olivat kamppailua vastoinkäymisten kanssa: outo ja mahtava luonto, vaivaa ja kärsivällisyyttä kysyvä raivaustyö, vankien rikollisten taipumusten hillitseminen ja nälkä. Mutta niinpä olikin siirtokunta pantu kokoon epäonnistuneimmista siirtolaisista, mitä ajatella saattaa: sotilaista ja vangeista! Jos kohta maa olikin hedelmällistä, ei se kuitenkaan vielä pitkiin aikoihin kyennyt elättämään näin suurta siirtokuntaa, joten muona oli alkuvuosina tuotava Euroopasta. Senaikainen valtamertentakainen laivaliikenne oli hyvin hidasta ja epävarmaa, joten kaukaisen siirtokunnan asema ei ollut todellakaan kadehdittava.

Ensimmäiset kuvernöörit olivat todellisia itsevaltiaita; he voivat syyllä sanoa: »Valtio olen minä.» Englannin hallitus pitikin heitä enemmän vankilanjohtajina kuin jonkin uuden Englannin perustajina. Vapaita siirtolaisia oli vähän eikä niitä kernaasti tahdottu maahan laskeakaan. Tämä merkillinen yhteiskunta oli kokoonpantu mitä kirjavimmista tyypeistäpä kansanluokista, siellä oli sekä paatuneita rikollisia — varkaita, väärentäjiä ja murhaajia — että verraten kunniallisia yksilöitä, jotka Englannin ja Irlannin silloinen ankara rikoslaki oli tuominnut jostakin vähäpätöisestä pikkusynnistä, kuten sunnuntairauhanrikkojia ja kananvarkaita; konkurssirikollisia ja poliittisia juonittelijoita; sivistyneitä ja kunniallisia skottlantilaisia, joiden ainoana rikoksena oli osallistuminen johonkin monista senaikaisista vallankumousyrityksistä; irlantilaisia ammattikapinoitsijoita, jotka olivat aina valmiit järjestämään kapinan missä maassa tahansa. Varsinkin skottlantilaisten lähettäminen rangaistussiirtolaan oli törkeätä oikeuden loukkausta, sillä lakipykälä, jonka perusteella heidät tuomittiin, ei ollut voimassa Skotlannissa. Irlannin hallitus tunnusti sitäpaitsi, että suuri osa rangaistussiirtolaan lähetetyistä irlantilaisista oli vielä tutkintovankeja. Mutta enemmistönä tässä kirjavassa kunnassa olivat sittenkin rikolliset ja huonomaineiset yksilöt. Eräs heistä, taskuvaras Barrington, oli oikeassa runoillessaan tunnetuksi tulleen säeparinsa:

»Todellisia patriootteja olemme — se oikein ymmärtäkää — jotka isänmaan jätimme, jotta isänmaan hyvin kävisi.»

Vankien lähettämistä etelään jatkettiin yli viidenkymmenen vuoden ajan, kunnes asiasta sukeutui kiivas poliittinen kysymys: Englannin hallitus kallisti lopulta korvansa alusmaahan muuttaneiden vapaiden siirtolaisten valituksille ja lakkasi lähettämästä vankiloidensa kuonaa heidän joukkoonsa. Lähes 120 000 ihmistä oli näiden vuosien kuluessa ehditty lähettää rangaistusvankeina Australiaan ja Van Diemenin maahan. Kysymys vielä rangaistustaan suorittavien tai jo vapautettujen vankien ja vapaiden siirtolaisten keskinäisestä suhtautumisesta toisiinsa järjestyi vähitellen vuosien vieriessä itsestään, ja maasta tuli vapaiden kansalaisten asuma yhteiskunta. (Mainitut 120 000 vankia lienevät varmaan kuolleet lapsettomina, päättäen siitä, ettei kukaan nykyjään elävä australialainen myönnä polveutuvansa heistä!)

Sydneyn eristetyn siirtokunnan nopea kasvaminen ja uusien laidunmaiden tarve lisääntyville karjalaumoille kiinnitti asukkaiden huomion siihen asti ratkaisematta jääneeseen pulmaan: kuinka päästä yli mahtavan vuorijonon, joka 70 kilometrin etäisyydessä kaartaen esti asukkaita tunkeutumasta syvemmälle sisämaahan? Vasta vuonna 1813, kaksikymmentäviisi vuotta siirtolan perustamisesta, Blaxland onnistui ensimmäisenä löytämään ylimenokohdan Sinisten Vuorten (1370 metriä) sokkeloisella ja jyrkkäsärmäisellä harjulla. Samana vuonna maanmittaaja Evans kulki yli vuorijonon vielä lähempänä Sydneytä ja jatkoi etenemistään salaperäisten vuorten takaa auennutta vihreätä tasankoa pitkin aina nykyisen Bathurstin kaupungin kohdalle. Tästä voidaan laskea alkaneeksi mantereen sisäosien tutkimisen pitkä ja vaiherikas historia. Australian historian sankarit eivät ole sotilaita eivätkä poliitikkoja, vaan sisukkaita yksilöitä, joilla oli kylliksi intoa ja kärsivällisyyttä uhmatakseen tämän merkillisen maan arvoituksellista luontoa, katsoa vuoroin päin erämaan tylyjä kasvoja, vuoroin äkillisen tulvan kiirivää vaaraa. Tässä heistä muistettavimmat: John Oxley, joka löysi Murray-joen alkuhaarat ja retkeilyillään Queenslandissa keksi ihanteellisen kaupunginpaikan nykyiselle Brisbanelle; Hume ja Hovell, jotka vuorostaan löysivät Murray-joen pääuoman ja tunkeutuivat aina nykyiseen Melbourneen saakka; Allan Cunningham, jonka maine paitsi erämaantutkijana on säilynyt jälkipolville myöskin arvokkaiden kasvitieteellisten löytöjen tekijänä; Charles Sturt, joka laski veneellä tuhansien kilometrien mittaiset Murrumbidgee ja Murray-joet aina Eteläiseen valtamereen saakka; hänen retkensä johtivat muun muassa Adelaiden perustamiseen. Tästä retkestä selviydyttyään hän suuntasi matkansa Adelaidesta sisämaahan ja pääsikin kovia kärsimyksiä kestettyään aina Barcoo- eli Cooper-joelle saakka, mutta oli takaisin ihmisten ilmoille palatessaan — sokea. Puolalainen tiedemies, kreivi Paul Strzelecki tutki Viktorian itäisen osan ja nimitti sen Gippslanniksi; kohteliaisuudenosoitukseksi hänelle annettiin Australian korkeimmalle vuorelle Puolan kansallissankarin nimi, Kosciusko.

Eduard J. Eyre tutki Etelä-Australian sisäosan vuosina 1840—1841 ja jatkoi sitten jalkapatikassa Australian Ison lahden rantaa kaartaen Albanyhyn, mantereen lounaisimpaan kolkkaan; hän olisi kuollut tällä matkalla janoon, ellei olisi saanut apua sattumalta rannikolle osuneelta ranskalaiselta »Mississippi»-valaanpyyntilaivalta. Nuori preussilainen tiedemies Ludvik Leichhardt kulki v. 1844 Sydneystä Port Essingtoniin Pohjois-Australiassa; hän saapui kumppaneineen perille nälkiintyneenä ja aivan alasti; niukan ravintonsa he olivat saaneet pyydystämällä niillä seuduin tavattavia suuria lepakkoja; vettä he löysivät silloin tällöin seuraamalla niin sanottujen pronssisiipisten kyyhkysten lentoa. Neljä vuotta myöhemmin Leichhardt lähti yksin aikoen kulkea mantereen halki Brisbanesta länteen; hänen tiedetään varmasti päässeen ainakin Cooper-joelle, sillä kaksikymmentä vuotta myöhemmin löydettiin sieltä puu, johon oli kaiverrettu »L»; mitään muuta hänen kohtalostaan ei tiedetä. John Macdonall Stuart teki arvokkaita laidunmaalöytöjä sisämaasta ja onnistui kahden epäonnistuneen yrityksen jälkeen v. 1862 taivaltamaan mantereen poikki Adelaidesta pohjoisrannikolle. Samoihin aikoihin lähti Melbournesta käsin liikkeelle surullisen kuuluisa Burken ja Willsin retkikunta päämääränään Carpentaria-lahti. Muutaman päivän matkan päässä rannikolta päätettiin, että retkikunnan pääjoukko jäisi lepäämään ja vain molemmat johtajat kävisivät määränpäässä. Touhussa ja kiireessä jäi odotusaika tarkoin määrittelemättä sillä seurauksella, että johtajien vihdoin vaivalloisen matkan jälkeen palattua kohtauspaikalle pääjoukko oli lähtenyt vain muutama tunti sitten. Ylenmäärin väsyneet johtajat eivät jaksaneet tavoittaa tovereitaan, vaan kuolivat janoon ja pettymykseen kohtalokkaan Barcoo-joen kuivuneen uoman ääreen. Länsi-Australian kuuluisuus, John Forrest, etsi ensin kadonnutta Leichhardtia ja teki sitten matkan Perthistä Adelaideen kulkien melkein samaa reittiä kuin Eyre aikoinaan. Ernest Giles teki 8 000 kilometrin kierroksen Adelaidesta Perthiin, sieltä Eyre-järvelle ja takaisin Adelaideen; Gilesilla mahtoi olla kameelin kurkku, sillä hänen kulkemansa taival oli kauttaaltaan asumatonta erämaata.

Meritutkimuksia jatkettiin niinikään ensimmäisen siirtokunnan tultua perustetuksi. Kirurgi Bass purjehti vuonna 1797 aivan pienellä veneellä Sydneystä etelään pitkin rannikkoa; myöhemmin hän yhdessä luutnantti Flindersin kanssa kiersi Tasmanian ja todisti, ettei se ollut osa Australian mannerta. Flinders purjehti myöhemmin ympäri koko mantereen tavaten matkallaan eteläisellä rannalla ranskalaisen »Géographe»-laivan, jonka kapteeni Nikolai Baudin puolestaan suoritti myöskin löytöretkeilyjä; Baudinin antamia ranskalaisia paikannimiä on eteläisellä rannikolla vieläkin.

HISTORIALLINEN KEHITYS.

Sydneyn siirtokunnan vuonna 1788 tultua perustetuksi syntyi pian uusia siitä riippuvia siirtoloita. Noin kuukausi Sydneyn perustamisesta kuvernööri Phillip lähetti pienen joukon upseereja ja vankeja yksinäiselle Norfolk-saarelle (Tyynessä Valtameressä, 1 500 kilometriä itään); nämä uudisasukkaat mahtoivat olla kaikki todellisia seikkailijoita, koskapa saaren myöhäisempi historia sisältää yksinomaan kapinoita, merirosvousta ja haaksirikkoja.

Vuosina 1803—1804 perustettiin Tasmaniaan samanaikaisesti kaksi siirtokuntaa, toinen Derwent-joen rannalle etelään ja toinen Tamar-joen lähistölle pohjoisessa. Seuraavana vuonna syntyi Wellington-vuoren ja Derwent-joen väliseen laaksoon Hobart, pitkän aikaa maailman eteläisin kaupunki.

Vuonna 1824 pieni siirtokunta perusti Brisbanen samannimisen joen rannalle, Moreton-lahden pohjukkaan.

Vuonna 1826 joukko sotilaita ja vankeja perusti Albanyn kaupungin
Länsi-Australian lounaiskulmaan, ja kolme vuotta myöhemmin joukko
Englannista tulleita vapaita siirtolaisia perusti valtion pääkaupungin
Perthin; myöhemmin siirtolaisten tarvitessa työväkeä lähetettiin
sinnekin vankeja.

Viktorian ensimmäiset uudisasukkaat olivat Henty-veljekset, jotka raivasivat itselleen viljelystilan Portlannissa vuonna 1834. Seuraavana vuonna John Batman, Launcestonista (kaupunki Tamar-joen rannalla Tasmaniassa), perusti yhtiön, jonka tarkoituksena oli ostaa viljelykseen soveltuvia suuria maa-aloja Port Phillip-lahden rantamilta. Yhtiö ostikin alkuasukaspäälliköiltä maata lähes 2 000 neliökilometriä; alkuasukkaat panivat puumerkkinsä kauppakirjoihin, joiden mukaan heidän piti saada vuosittain määrätty määrä villahuiveja, peilejä, veitsiä, saksia ja — nenäliinoja, vaikk'ei poloisilla maanomistajilla ollut edes vaatteita, taskuista puhumattakaan. Batmanilla oli aikomus myöskin maksaa maa-alueensa, vaikka valkoihoiset siihen aikaan yleensä jättivät sellaiset seikat huomioonottamatta alkuasukkaiden kanssa tekemisiin joutuessaan; mutta Sydneyn hallitus ei vahvistanut kauppakirjaa, jossa toisella asiapuolella ei ollut minkäänlaista käsitystä yksityisomaisuudesta puhumattakaan kauppakirjan ymmärtämisestä. Batman nousi jonkin matkaa ylemmäksi Yarra-joen rantaa ja merkitsi päiväkirjaansa: »Tässä on oiva kylänpaikka.» Paikalle onkin kasvanut kylä — Melbournen miljoonakaupunki.

Viimeksi perustettu Etelä-Australia on ainoa Australian valtioista, jonne rangaistusvankeja ei lähetetty. Erään Wakefieldin asuttamisteorian kannustamina lähti Englannista vuonna 1836 kokonaista kahdeksan laivallista siirtolaisia, jotka perustivat Adelaiden kaupungin, silloin hyvinkin uudenaikaisen asemakaavan mukaan.

Niin syntyivät nykyisen Australian Liittovaltion kuusi jäsenvaltiota; myöskin Uusi Seelanti oli puolen vuosisadan ajan Australian »alusmaana». Siirtokuntien kehitys oli pitkän aikaa hidasta ja vaivalloista, kukin koetti ponnistella yksin ja omin voimin. Joistakin tärkeimmistä kysymyksistä, kuten esimerkiksi vankien siirrosta, muutamat siirtokunnat neuvottelivat yhdessä; mutta varsinainen yhteenliittyminen, liittovaltion muodostaminen, oli vielä etäällä.

Sydneyn ympäristöön, meren ja vuorten väliselle rantakaistaleelle kasvoi ensimmäisinä siirtolaisuusvuosina useita uusia kyliä. Eräs näistä, Camden, tuli huomatuksi sen vuoksi, kun kapteeni John Macarthur ryhtyi siellä kasvattamaan lampaita huolimatta kuuluisan kasvitieteilijä Banksin sanoista, ettei muka sikäläinen maaperä eikä ruohokaan soveltuisi lampaanhoidolle. Kapteeni aloitti intialaisilla ja eteläafrikkalaisilla lampailla, mutta hyvästä alusta rohkaistuneena hän pian täydensi lammaskatraansa myöskin kuuluisilla merinolampailla. Merinolampaiden vienti Espanjasta oli niihin aikoihin ankarasti kielletty; mutta Espanjan kuningas oli vähäistä aikaisemmin lahjoittanut Englannin kuninkaalle parven näitä harvinaisia eläimiä ja tältä Macarthur sitten sai vuorostaan muutamia. Näiden jälkeläisiä, oikeita lampaiden aristokraatteja, elää vielä erillisenä katraana Macarthurin tilalla. Macarthurin nimi oli jo tunnettu hänen v. 1803 käydessään Englannissa, ja villatehtailijat alkoivat pitää Australiaa tulevaisuuden tärkeänä villantuottajana. Siitä lähtien on lampaanhoito Australiassa edistynyt jättiläisaskelin, niin että siellä nykyjään on yli 100 000 000 lammasta, ja vuosittain ulkomaille vietävän villan keskiarvo yli 63 000 000 puntaa (noin 12 miljardia markkaa).

Kulkutien keksiminen vuorten yli ja sitä seurannut laajojen laidunmaiden löytö oli omiaan viemään lampaanhoitoa eteenpäin, samalla kuin se maanvaltauksen yhteydessä sai aikaan problemeeja, joita kaikkia ei ole vieläkään voitu ratkaista. Voimattoman hallituksen kielloista huolimatta asukkaat valtasivat itselleen suuria maa-alueita. Lain mukaan he siis olivat rikollisia, mutta käytännössä voidaan heitä paremminkin pitää yritteliäinä yksilöinä, jotka ymmärsivät ruveta viljelemään joutilaana olevaa maata. Näitä valtaajia sanottiin _squatters_eiksi. mutta heidän jälkeläisiään voidaan syystä sanoa nykyisen Australian aristokraateiksi. Niin suuria olivat ja ovat vielä heidän tilansa, että yhä lisääntyvien uusien siirtolaisten on jo vaikea löytää joutilasta viljelyskelpoista maata. Karjanhoito- ja maanviljelystuotteiden luomien teollisuusalojen yhä lisääntyvä koneellistuminen, samoinkuin järkiperäisen kastelujärjestelmän osittainen käytäntöönotto — kaikki ne korostavat tähänastista tehokkaampien viljelysmenetelmien välttämättömyyttä, samalla kuin ne osoittavat, kuinka monien suurtilojen laajat, mutta harvaankarjoitetut laidunmaat voitaisiin käyttää monin verroin hyödyllisemmin kunnolliseen pienviljelykseen. Oikeudenmukaisemman maanjaon aikaansaamiseksi on tehty useita lakiehdotuksia, mutta ne ovat kaikki olleet joko liian radikaalisia tai muuten epäonnistuneita, joten tilanne on pysynyt melkein entisellään.

Ensimmäiset sikäläiset kultalöydöt ovat peräisin historian aikaisimmilta vuosilta. Ensimmäinen tieteellinen tutkimus Australian maaperän kultapitoisuudesta tehtiin v. 1839, jolloin tiedemiehet totesivat kreivi Paul Strzeleckin kaivamien liuskekivien geologisesti muistuttavan Ural-vuorten kultapitoista kvartsia. Hallitus koetti parhaansa pitääkseen kultalöydöt salassa peläten kultakuumeen tarttuvan kansaan, varsinkin vankeihin. Mutta sellaiset asiat eivät pysy kauan salassa. Vuonna 1850 Eduard Hargreaves havaittuaan samannäköisyyttä Kalifornian kaivoksissa ja Bathurstin maaperässä Uudessa Etelä-Walesissa ryhtyi kaivamaan. Hän löysikin kultaa ja antoi samalla alkusysäyksen ryntäyksille, jotka painoivat niin selvän leiman 1850—1860 välisen vuosikymmenen talouselämään ja jolloin kultakaupunkien nimet — Bathurst, Ballarat, Sandhurst (Bendigo), Clunes, Mount Alexander (Castlemaine) — olivat kaikkien huulilla.

Suuri osa asukkaita jätti toimensa ja ryhtyi etsimään kultaa. Teollisuus ja kauppa unohdettiin. Sensatsioniuutisia helposti saavutettavasta rikkaudesta levisi ympäri maailman, ja maahan alkoi virrata siirtolaisia kaikista mahdollisista maista — seikkailijoita, onnenonkijoita ja vallankumouksellisia Ranskasta, Saksasta, Belgiasta, Unkarista, Puolasta, Espanjasta, Italiasta, Englannista ja Irlannista. Ja monet rikastuivatkin äkkiä. Eräs bathurstilainen löysi alkuasukastyömiehen opastamana kultarakeita yhdestä paikasta 4.000 punnan arvosta (yli 3/4 milj. markkaa). Ballaratissa toinen digger (kullankaivaja) poimi kuopastaan 1.800 punnan arvosta kultaa yhtenä päivänä. Eräs kymmenen miehen ryhmä »lapioi» lauantaiaamun ja maanantai-illan välisenä aikana 10 000 punnan (n. 2 milj. markkaa) kasan aivan läheltä maanpintaa. Yksi ainoa kultamöhkäle painoi 68 kiloa ja sai nimekseen »Tervetullut»; toinen vielä komeampi, »Tervetullut tulokas», painoi 71 kiloa; kummankin möhkäleen arvo oli noin 8 000 puntaa. Pienempiä kultakimpaleita sanotaan olleen viljalti kuin pikkukiviä merenrannalla. Australian koko tähänastinen kultatuotanto nousee 600 000 000 puntaan (lähes 120 miljardia markkaa). Tällaisten rikkauksien kansantaloudellinen hyöty ei ole kuitenkaan läheskään niin tuntuva kuin miltä se ensi silmäyksellä näyttää, vaikka kullan demoralisoiva vaikutus jätettäisiinkin huomioonottamatta, sillä useissa tapauksissa kohoavat tuotantokustannukset tuotteen markkina-arvoa korkeammalle.

Ballaratin lähistöllä v. 1854 tapahtunut kapina (The Eureka Stockade = Eurekan paalulinnoitus) johtui kullankaivajille määrätyistä kohtuuttomista veroista ja muista rasituksista. Poliisi saattoi millä vuorokaudentunnilla tahansa vaatia kullankaivajaa näyttämään toimilupatodistuksensa, josta toimiluvasta kullankaivajan täytyi maksaa 30 shillinkiä kuukaudessa. Ellei kullankaivaja voinut vaadittaessa näyttää lupatodistusta, sai hän maksaa tuntuvan sakon. Kullankaivajat nousivat vastarintaan, pitivät julkisen kokouksen, jossa he polttivat koko toimilupapaperinsa ja vaativat verotusten huojentamista. Lopulta kapinalliset, johtajinaan irlantilainen Peter Lalor, saksalaiset Vern ja Thonen ja italialainen Raffael, menivät niin pitkälle, että rakensivat linnoituksen ja nostivat sen harjalle »Viktorian Tasavallan» lipun. Kaksisataaseitsemänkymmentä sotilasta ja poliisia lähetettiin kapinaa kukistamaan sillä seurauksella, että kapinalliset antautuivat tehtyään vastarintaa kahdenkymmenen minuutin ajan. Sotilaita kuoli viisi ja kapinallisia kolmisenkymmentä, ja niin päättyi ainoa taistelu Australian mantereella. Kapinanjohtaja, Lalor, menetti kahakassa oikean kätensä, mutta pääsi rangaistuksetta. Muita kapinallisia vastaan nostettiin syyte, mutta heitäkään ei rangaistu. Vuosia myöhemmin Lalorista tuli parlamentinjäsen, vieläpä sen kunnioitettu puheenjohtajakin. Se hyöty kapinasta oli, että kullankaivajien veroja huojennettiin. Siitä lähtien kullankaivuu jatkui rauhallisissa merkeissä, kunnes sekin vähitellen muuttui järjestelmälliseksi suurteollisuudeksi. Kullankaivajaromantiikan ajat olivat samalla menneet.

Eureka-kapinan välitön vaikutus maan poliittiseen kehitykseen oli tuskin huomattava, sillä parlamenttaarinen järjestelmä oli otettu käytäntöön jo v. 1850. Englannin parlamentti oli nimittäin sinä vuonna julistanut Viktorian erilliseksi alusmaaksi ja antanut myöskin kaikkien neljän alusmaan, Viktorian, Länsi-Australian, Etelä-Australian ja Tasmanian lakiasäätäville komiteoille oikeuden laatia itselleen täydellinen perustuslaki. Viisi vuotta myöhemmin kolmella niistä, Viktorialla, Etelä-Australialla ja Tasmanialla sekä myöskin Uudella Etelä-Walesilla, oli jo täydellinen parlamenttaarinen hallitus englantilaisen kaksikamarijärjestelmän mukaan käsittäen alahuoneen ja siitä riippuvan ministeristön ja ylähuoneen, jonka nimitti joko kuvernööri tai erityinen valitsijajoukko. Queenslandin valtiossa, joka perustettiin v. 1859, otettiin heti käytäntöön täydellinen parlamenttaarinen hallitusmuoto. Länsi-Australiassa kehitys ei kulkenut yhtä nopeasti, osaksi siitä syystä, että sinne lähetettiin rangaistusvankeja aina vuoteen 1868 saakka; vasta v. 1890 tämä valtio saavutti itsenäisen alusmaan oikeudet.

Australiaa pidetään yleensä yhtenä maailman kansanvaltaisimpana maana. Omituista kuitenkin, että juuri sinä ajankohtana, jolloin alusmaille myönnettiin autonomia, puolueiden johtajat vakuuttivat pyhästi, ettei heillä ollut vähäisintäkään aikomusta »kylvää tulevan demokratian siementä». Aivan kuin se olisi ollut pahinta mitä tapahtua saattoi! Mutta se seikka, että samalla kuin perustuslait myönnettiin valtioille, annettiin myöskin oikeus muutella niitä mielinmäärin, oli omiaan piankin heijastamaan ajan poliittiset virtaukset niin itse valtiomuodossa kuin sen soveltamisessakin.

Työväenliike sai alkunsa jokseenkin samoihin aikoihin kuin parlamenttaarinen järjestelmä. Jo niin varhain kuin vuonna 1879 pidettiin valtioidenvälisiä syndikaattien (nyk. ammattiyhdistys) kongresseja, siis neljä vuotta aikaisemmin kuin ensimmäinen valtioidenvälinen ministerineuvottelu tapahtui. Näiden syndikaattien tärkeimpänä ohjelmanumerona oli kahdeksan tunnin työaikalaki ja palkkion maksaminen parlamentinjäsenille, viimeksimainittu vaatimus sen vuoksi, että myöskin työmiehet voisivat edustaa puoluettaan. Aktiivisemman ja samalla koko Australian sisäpolitiikkaan tuntuvasti vaikuttavan luonteen työväenliike sai vasta v. 1890 syntyneen merimiesten ja lampaankeritsijäin suurlakon jälkeen. Työväenpuolueen miehiä valittiin pääministereiksi niin jäsenvaltioiden kuin itse Liittovaltionkin hallitukseen; työmiehen aseman kohottamiseksi säädettiin monia uusia lakeja, perustettiin monimutkaisia sovittelulautakuntia ja tuomioistuimia, joiden huoleksi annettiin työehtojen määrääminen, lakkojen estäminen ja suurten teollisuusyritysten toiminnan valvominen sikäli, ettei niissä voitaisi koota kovin suuria rikkauksia yksiin käsiin.

Työväenpuolue, joka oli aina vastustanut uusien siirtolaisten maahantuloa, ryhtyi nyt toimenpiteisiin myöskin Queenslandin sokeriplantaaseilla käytetyn mustan työvoiman poistamiseksi. Näitä mustia työmiehiä (kanakkeja) oli tuotettu Tyynenmeren saarilta niin kutsutun indenture-järjestelmän nojalla. Tämä järjestelmä, joka itse asiassa tuskin erosi Afrikassa harjoitetusta orjakaupasta, lakkautettiin Queenslandissa tämän vuosisadan alussa ja kanakit lähetettiin takaisin kotisaarilleen, — mikäli niistä saatiin selvä. Työväenpuolue pääsi tarkoitustansa perille: uudella siirtolaislailla evättiin maahanpääsy kaikilta värillisiltä siirtolaisilta. Tämän ratkaisevan askelen ottamiseen vaikuttivat hyvin paljon myöskin poliittiset seikat: pelättiin nimittäin täyteen kansoittuneiden Aasian maiden vähitellen vakaavan maan teollisuuden, jos heille myönnettäisiin esteetön maahanpääsy.

Tämä yhteisen vaaran pelko lopulta sitten johtikin Australian Liittovaltion (Commonwealth of Australia) perustamiseen. Tämän kuuden valtion yhteenliittymän muodostivat viisi mannermaalla olevaa valtiota, nimittäin Queensland, Uusi Etelä-Wales, Viktoria, Etelä-Australia ja Länsi-Australia sekä Tasmanian saarivaltio. Liittoutumisaatteen toteuttaminen oli kuitenkin vaatinut paljon aikaa ja vaivoja. Jo v. 1850, kun valtioille myönnettiin perustuslait, kreivi Grey ehdotti eräänlaista valtioidenkeskeistä parlamenttien edustajain neuvostoa. Mutta siihen aikaan pyrittiin mieluimmin eristäytymään kuin liittymään yhteen, joten ehdotus sai raueta. Valtiot pysyivät pitkän aikaa aivan kuin erillisinä, toisilleen vihamielisinä kansoina — vain aseistusta vailla. Yhtenäisyyden henki kasvoi hitaasti. Saksalaisten valtaukset Uuden Guinean pohjoisrannikolla ja Bismarckin saaristossa sitä vähän jouduttivat. Uudesta valtiomuotoehdotuksesta keskusteltiin ja väiteltiin niin virallisissa kuin epävirallisissa konferensseissa. Eri valtioiden poliittiset »kuuluisuudet» pelkäsivät menettävänsä valta-asemansa keskushallinnon tultua pystytetyksi. Tosiasiallisesti uusi valtiomuoto vähensi jäsenvaltioiden suvereenisia oikeuksia tuskin nimeksikään; liittovaltion hallituksen päätehtävät olivat nimittäin huolehtiminen maanpuolustuksesta ja tulli- ja postilaitoksista. Uuden Etelä-Walesin ja Länsi-Australian liittyminen oli pitkän aikaa kysymyksenalaisena. Vihdoin oli suunnitelma valmis; Englannin parlamentti hyväksyn sen pienin muutoksin: ja vuonna 1901 Yorkin herttua (nykyinen kuningas Yrjö V) saapui Australiaan ja juhlallisesti julisti ensimmäisen Suur-Australian parlamentin avatuksi. Australia oli nyt poliittisesti yksi kansa.

Liittoutumisen jälkeinen historia oli myöskin vaiherikas: useita silloin vireille pantuja asioita pohditaan vieläkin sanomalehtien palstoilla. Työväenpuolueen kehitys ja poliittinen valtaanastuminen ovat jo tulleet mainituiksi. Kotimaisen teollisuuden suojelemiseksi on asetettu korkeat tullit, mikä toimenpide ei ollenkaan miellyttänyt Uuden Etelä-Walesin asukkaita, jotka ennen liittoutumista olivat tottuneet vapaakauppaan. Vuonna 1905 liittovaltio otti omiin käsiinsä siihen asti Queenslandilla olleen Brittiläisen Uuden Guinean (Papua) hallinnon sekä samoin v. 1910 Etelä-Australialta laajan Pohjoisen Territorion. Pitkien väittelyjen jälkeen valittiin vihdoin v. 1908 Australian tulevan pääkaupungin paikaksi Sydneystä 300 km lounaaseen sijaitseva Canberran alue. Ja v. 1927 liittovaltion hallitus ja parlamentti lopultakin muuttivat Melbournesta uuteen, vasta valmistuneeseen kotiinsa. Vv. 1914—1918 käytyyn maailmansotaan Australia lähetti 360 000 sotilasta, joista kuoli kokonaista 60 000 — siis enemmän kuin Yhdysvaltain kaksimiljoonaisesta armeijasta. Pakollisen mertentakaisen asevelvollisuuden puolesta toimitettiin kansanäänestys kahteen eri otteeseen, vahvasti kielteisin tuloksin kummallakin kerralla. V. 1914 australialainen maihinnousujoukko valtasi Saksalaisen Uuden Guinean, jota Australia siitä lähtien onkin hallinnut Kansainliiton mandaatilla.

ALKUASUKKAAT.

Australian alkuasukasluku ei ole koskaan ollut kovin suuri. Kapteeni Cookin noustessa maihin Botany-lahden rannalla arveltiin alkuasukkaita olevan koko mantereella puoli miljoonaa.

Tiedemiehet pitävät Australian neekereitä maailman alhaisimpana rotuna. Mutta niinpä ne elävätkin eristetyimmillä seuduilla vielä tänäpäivänä siinä tilassa, jossa meidän esi-isämme elivät vuosituhansia sitten. Ellei valkoinen mies olisi tullut, eläisivät ne todennäköisesti vielä nytkin alkuihmisen tasolla. On kuitenkin muistettava, että Australia on eläin- ja kasvikuntansa vuoksi aina eronnut muista mantereista: siellä ei ole ollut suuria petoeläimiä, joita vastaan olisi pitänyt taistella, eikä liioin kotieläimiksi sopivia. Maan ainutlaatuinen luonto tarjosi yhtä vähäiset elämisen mahdollisuudet luonnontilassa elävälle alkuasukkaalle kuin Pohjois-Lapin hedelmättömät kanervikot. Mutta vaikka maassa olisi ollutkin ihmisen palvelukseen soveltuvia eläimiä, on tuskin luultavaa, että australialainen olisi osannut käyttää niitä hyödykseen. Hänen ravintonaan ovat suurimmaksi osaksi juuret ja siemenet, mutta kuitenkaan hänen päähänsä ei ole koskaan pälkähtänyt kylvää siementä maahan ja siten taata itselleen varma ravinto. Hänellä ei ollut aavistustakaan siemenen ja kasvin välisestä suhteesta, vaan hän yksinkertaisesti uskoi, että taimi kasvaa hänen oman maagillisen voimansa ansiosta. Ennen eurooppalaisten tuloa hänen ei ollut koskaan tarvinnut taistella muita rotuja vastaan eikä niinollen ollut taisteluissa karaistunut ja vastoinkäymisistä viisastunut, kuten monet muut kansat. Jos voidaan puhua maasta, jonka valloittamiseen valkoihoisilla on mustien saamattomuuden vuoksi ollut siveellinen oikeus, niin tämä maa on Australia.

Australialaiset ovat keskimittaisia; miesten keskimääräinen pituus on 170 sm ja naisten 160 sm. Otsa on taaksepäin kalteva, kulmakarvat tiheät ja runsaat ja nenä leveä. Vastasyntyneen ihonväri on kuparinruskea, mikä kuitenkin pian tummuu, vaihdellen täysinkasvaneilla suklaanruskeasta nokimustaan. Tukka vaihtelee melkein suortuvaisesta melkein kiharaan, ollen kuitenkin useimmilla aaltomainen. Naisten tukka leikattiin muutaman tuuman mittaiseksi; tapa ei johtunut turhamaisuudesta eikä polkkatukkamuodista, vaan yksinomaan käytännöllisistä syistä: naisten piti nimittäin punoa hiuksistaan nuoraa ja köyttä. Australialaisella on harvinaisen pienet kädet; valkoisen miehen käsi ei mahdu heidän kilpiensä kannatinreiästä. Niin naisten kuin miestenkin iho on täynnä koristelutarkoituksessa viillettyjen haavojen arpeutumia.

Australialaisella ei ollut aavistustakaan arkkitehtuurista; kylmän ja sateisen sään aikana hän latoi parin seipään varaan puunkuorista viistokatoksen, saaden siten suojan pahinta tuulta vastaan. Hän ei tuntenut liioin mitään metallia. Hän varusti keihäänsä kalanhampailla, eläinten luilla ja piikiven siruilla. Hänen älynsä ei kyennyt keksimään jousta ja nuolta, mutta se keksi jotakin muuta: omituisenmuotoisen vipusimen, jolla hän voi lingota keihäänsä paljon pitemmälle kuin pelkällä lihasvoimalla heittäen. Yksinkertaisia olivat australialaisen taisteluaseet: alkuperäinen keihäs, heittovipusin ja puunuija, nulla. Tyypillinen riistanhankinnassa käytetty ase oli bumerangi (boomerang), omituinen käyrä puukalikka, joka teki ilmassa voltin ja palasi takaisin taitavan heittäjänsä jalkoihin, ellei osunut maaliin; täten alkuasukas välttyi turhan päiten juoksemasta aseensa perästä. Bumerangi osoittaa muuten harvinaisen suurta asiantuntemusta lentävän esineen fysiikassa ja on todisteena siitä, että australialaiset alhaisesta sivistystasostaan huolimatta olivat jossakin suhteessa käytännöllisiä, jopa taitaviakin.

Australian alkuasukkaat jakautuivat heimoihin. Kun ravintoa oli runsaasti, huvittelivat heimot keskinäisellä sodankäynnillä. Mikäli tiedetään, nämä sodat eivät kuitenkaan olleet perin vakavaluontoisia. Niissä oli enemmän sotahuutoja ja -tansseja kuin verenvuodatusta. Eri heimojen urhot varustautuivat taisteluun maalaamalla ruumiinsa punaisella, keltaisella ja valkoisella savella ja esittivät sitten sotatansseja vihollisheimon leirin edustalla; moiset mielenosoitukset, joita vielä molemmin puolin höystettiin mitä kauheimmilla uhkauksilla, johtivatkin usein tappeluun ja todelliseen sodankäyntiin, jossa aseina käytettiin sekä keihäitä että nuijia. Keihäät saattoivat raadella uhriansa pahastikin, sillä niiden kärkipuoleen kiinnitettiin luunsiruja tai kalanhampaita. Mutta Australian neekerin iho parantui ihmeen nopeasti. Haavaan, joka olisi riittänyt tappamaan kenen eurooppalaisen tahansa, neekeri mätkäsi kourallisen savea eikä piitannut siitä sen enempää.

Kaksintaistelut alkuasukasten kesken eivät olleet lainkaan harvinaisia, ratkaisivatpa naisetkin joskus riitansa tällä alkuperäisellä tavalla. Tavallisimmin käytetty ase näissä tappeluissa oli nulla. Toinen tappelijoista asettui seisomaan vastustajansa eteen ja antoi tämän lyödä itseään nuijalla päähän: sitten toinen sai vuorostaan tehdä samoin, ja tätä jatkettiin, kunnes jompikumpi kaatui maahan. Se oli paremmin kestävyys- ja kärsivällisyyskoe kuin tappelutaidon näyte.

Australian neekerit eivät kohdelleet naisiaan sen paremmin kuin muidenkaan maanosien alkuasukkaat: majapaikkaa muutettaessa naisten piti sälyttää hartioilleen heimon koko irtain omaisuus, ja leirissä oltaessa he saivat niinikään suorittaa kaikki raskaimmat työt. Aterioilla he saivat tyytyä istumaan rivissä miesten takana. Metsänriista, kuten kenguru esimerkiksi, paistettiin leiritulella turkkeineen päivineen. Miehet söivät ensin parhaat palat ja heittivät loput olkansa yli takana odottaville naisille.

Australian alkuasukkaiden henkinen elämä liikkui taikauskon rajoissa, kuten muidenkin luonnonkansojen. He uskoivat sielunvaellukseen: jokainen lapsi oli jonkun esi-isän uusi ilmiöitymä, esi-isän, jonka heimon vanhimmat vielä muistivat. He eivät käsittäneet, että lapset syntyvät parittelun kautta, vaan uskoivat yksinkertaisesti, että jokin salaperäinen olio työntää sikiön naiseen. Jotkut heimot uskoivat vahvasti, että lapsi ei voi syntyä, ellei isä ole nähnyt siitä unta. Jos vaimo synnytti lapsen, josta isä ei ollut nähnyt unta, mies ei tunnustanut lasta omakseen. Jos mies taas oli ollut muiden heimojen luona vuosikausia, mutta nähnyt sillä välin vain kerrankin unta lapsesta ja kotiin palatessaan saanut vaimoltaan tuliaisiksi perillisen, oli kaikki niinkuin olla pitääkin, ja mies tunnusti empimättä lapsen omakseen huolimatta siitä, kuinka kauan hän oli ollut erossa vaimostaan.

Jos inhimillisen elämän synty oli hämärä asia Australian neekereille, oli kuolema ja sitä seuraava kausi — salaperäiset tosin muillekin kansoille — heille vielä käsittämättömämpi ja pelottavampi. Yleinen luulo oli, että kuoleman aiheuttaa pahahenki, joka hyökkää yksilön kimppuun milloin milläkin tavalla. Joidenkin heimojen keskuudessa oli tapana, että yksilö, joka uskoi pahan hengen hyökänneen kimppuunsa, jätti kansansa ja meni metsään kuolemaan. Ja niin vuorenvankka oli alkuasukkaan usko, että hän yksinkertaisesti kuoli luonnollisen kuoleman pelkällä uskonsa voimalla. Jotkut heimot hautasivat kuolleensa karkeassa, yhdestä puusta hakatussa kaukalossa, toiset taasen kalvoivat vain maahan kuopan ja laskivat vainajan sinne kyykkyasentoon. Muutamilla heimoilla oli tapana asettaa ruumis ylös puiden oksille rakennetulle lavalle, missä se sai olla, kunnes siitä oli jäljellä vain pelkät kuivat luut; nämä luut haudattiin sitten, paitsi toista käsivarsiluuta, joka annettiin kuolleen äidille.

He uskoivat myöskin korkeimpien olentojen olemassaoloon; kullakin heimolla näyttää olleen hyvän ja korkean ruumiillistumana joku kunnioitettava, hyväsydäminen heimopäällikkö, joka oli itse täydellisyys niin hyveissä kuin haluissakin ja joka tunsi ja hallitsi kaikkia heimolle välttämättömiä maagillisia voimia.

Useat tiedemiehet vakuuttavat, että Australian neekeri ei ollut ihmissyöjä luonnostaan eikä vaistojensa yllytyksestä, vaan että hän söi vihollisensa ainoastaan silloin, kun hänellä ei ollut muuta ravintoa saatavissa. Tunnettu australialainen tutkimusmatkailija, kapteeni Wilkins, joka muutamia vuosia sitten uskaltautui aivan yksin kaukana sisämaassa, Pohjois-Australiassa elävien tuntemattomien alkuasukasheimojen leiriin, kertoo pari tapausta, jolloin alkuasukkaat muun ravinnon puutteessa paistoivat ja söivät kaksi ihmistä; toinen niistä oli vastakuollut lapsi ja toinen kaksintaistelussa kaatunut mies. Näihin aterioihin osallistuneiden joukossa oli myöskin alkuasukkaita, jotka olivat käyneet lähetysasemalla ja saaneet kuulla Kristuksesta.

Australia löydettiin verrattain myöhään, mutta kun ajattelee kohtelua, minkä alaiseksi maan alkuasukkaat noin sata vuotta sitten joutuivat, melkein toivoo, että tämä löytö olisi tapahtunut vieläkin myöhäisemmällä ajalla. Ensimmäisten kävijäin tiedonantojen mukaan Australian alkuasukkaat käyttäytyivät yleensä rauhallisesti valkoisia tulokkaita kohtaan, kun heitä lähestyttiin hyvin aikomuksin. He sallivat valkoihoisten vallata itselleen alueita mielinmäärin. Heillä ei ollut silloin vielä minkäänlaista käsitystä yksityisestä omistusoikeudesta. Mutta sitä mukaa kuin eurooppalaisten paalutetut alueet laajenivat merenrannalta sisämaahan, alkuasukkaiden metsästysmaille, alkoivat selkkaukset ja yhteenotot alkuasukkaiden ja uudisasukkaiden välillä olla jokapäiväisiä ilmiöitä.

Juuri tämä alkuasukkaiden tietämättömyys oli pääasiallisimpana syynä väärinkäsitysten syntymiseen heidän ja uusien maanomistajien välillä. Alkuasukkaat, ollen luonnostaan nomaadeja ja metsästäjiä, tahtoivat kulkea paikasta toiseen ja pyytää riistansa, mistä heitä huvitti. Usein sattui, että neekeriparvi pystytti leirinsä eurooppalaisen maa-alueelle ja kaatoi hänen karjaansa ravinnokseen. Silloin maanomistajat aloittivat säälimättömän sissisodan alkuasukkaita vastaan. Useissa valtioissa näitä yhdeksännentoista vuosisadan sivistykselle alentavia joukkovainoja pantiin toimeen yksinvaltiaiden kuvernöörien suostumuksella. Queenslandin kuvernööri antoi määräyksen ampua vangiksi otetut alkuasukkaat yhdessä parvessa; joissakin toisissa valtioissa sekoitettiin alkuasukkaille jaettaviin jauhoannoksiin arsenikkia ja myrkytettiin ne harvat lähteet, joista neekeriparat ammensivat juomavetensä.

Epäinhimillisimpään asteeseen tämä rotuvaino kehittyi Van Diemeninmaassa — nykyisessä Tasmaniassa — missä puolen vuosisadan kuluessa hävitettiin sukupuuttoon kokonainen ihmisrotu: homo Tasmanianus. Tämän joukkoteurastuksen toimittamiseen kiihoitti ja ainakin sitä helpotti saaren suhteellisen pieni koko verrattuna itse mantereeseen ja myöskin se seikka, että alkuasukkaat eivät päässeet pakenemaan aavan meren ympäröimällä saarelta. Van Diemeninmaan alkuasukkaat erosivat mantereen alkuasukkaista monessa suhteessa. Esihistoriallisella ajalla on saari ollut niemenkaulalla yhdistettynä Australiaan. Joskus myöhäisemmällä ajalla niemi on painunut veden alle ja laskenut valtameren vyörymään mantereen ja entisen niemimaan välille, jättäen samalla niemen asukkaat eristetyiksi ja osattomiksi niistä rotusekoituksista, jotka vuosisatojen kuluessa muokkasivat mantereen kansaa.

Englantilaiset ja ranskalaiset tutkijat, jotka varhaisina vuosina kävivät Van Diemeninmaassa, totesivat sikäläiset alkuasukkaat rauhaarakastavaksi kansaksi. Jos heitä olisi kohdeltu hyvin, he eivät todennäköisesti olisi antaneet aihetta mihinkään vakavaan rettelöön. Mutta niin tilanomistajat itse kuin heidän rangaistusvankityömiehensä kohtelivat alkuasukkaita raa’asti ja epäinhimillisesti. Väkivallanteot ja miestapot olivat jokapäiväisiä tapahtumia. Yksi valkoihoisten harjoittamia barbaarisia kostokeinoja oli alkuasukkaiden lasten ryöstäminen. Valkoihoisten joukossa oli joitakin täysin paatuneitakin rikollisia, jotka eivät voineet aloittaa säädyllistä elämää uudessakaan maassa, vaan vajosivat ennemmin tai myöhemmin yhteiskunnan hylkiöiksi ja kanssaihmistensä omaisuuden ja hengen ryövääjiksi. Nämä maantierosvot, bushrangers, olivat myöskin avuttomien alkuasukkaiden pahimpana kirouksena. Pienestä aineellisesta edusta ja usein pelkästä pahanilkisyydestä nämä eurooppalaiset henkipatot olivat valmiit kiduttamaan uhrejansa mitä kauheimmilla fyysillisillä kärsimyksillä.

Oli vain luonnollista, että alkuasukkaat vuorostaan tahtoivat nousta valkoisia sortajiaan vastaan. Tämän he tekivätkin vuonna 1824, samoihin aikoihin, jolloin Arthur tuli saaren kuvernööriksi. Ainoa tulos tästä kostohyökkäyksestä oli heidän valkoisten vihollistensa lisääntyminen. Mustat vihasivat valkoisia ja valkoiset tahtoivat raivata mustat pois tieltään. Mutta valkoisilla oli tehokkaammat aseet. Nuijilla ja keihäillä ei paljoa voitu musketteja vastaan… Valkoihoiset asettuivat väijyksiin joen äyräälle, missä tiesivät neekerien kylpevän, ja ampuivat avuttomat viimeiseen mieheen. John West, jonka tiedot ovat silminnäkijäin kertomia, kirjoittaa Tasmanian historiassaan: »Haavoittuneiden pääkallot murskattiin; lapsia heitettiin elävänä liekkeihin; kuolonkourissa vääntelehtiviä onnettomia keihästettiin raa'asti pistimillä; leirivalkea, jonka ääreen neekeriparat kerääntyivät illalla nukkumaan, saattoi ennen päivänkoittoa valaista viluisia vainajia.» Kuvernööri oli tietoinen alkuasukkaita kohtaan harjoitetusta sorrosta ja koetti parhaansa estääkseen sitä. Mutta vastuuvelvollisena hallitsijana hän ei liioin voinut sallia suoranaiseksi anarkiaksi kehittyneen olotilan jatkuvan. Mustat eivät enää tehneet mitään erotusta ystävien ja vihannesten välillä; he tappoivat jokaisen valkoihoisen, joka vain tuli heidän keihäittensä heittomatkan päähän. Voidakseen tiedoittaa alkuasukkaille hallituksen myötätuntoisuudesta heitä kohtaan Arthur lupasi palkkion jokaisesta vangitusta alkuasukkaasta, jota ei oltu haavoitettu, aikuisesta viisi puntaa ja lapsesta kaksi puntaa. Palkkion kannustamana valkoiset muodostivat pyydystäjäryhmiä, jotka saalistivat alkuasukkaita kuin metsänpetoja. Mutta tulokset olivat laihoja. Kun tästä ei ollut apua, kuvernööri järjesti suuren neekerimetsästyksen, joka ulotettiin yli koko saaren. Sotilaista, poliiseista ja aseistetuista työmiehistä kokoonpantu ketju levittäytyi yli saaren. Tällä viidentuhannen miehen armeijalla, jota kuvernööri itse komensi, oli mukanaan runsaasti ampumatarpeita ja lisäksi suuri määrä käsirautoja. Aikomuksena oli karkoittaa neekerit saaren kaakkoiskulmassa sijaitsevaan Tasman-niemeen, ja jokainen ketjuun liittynyt kansalainen uskoi täyttävänsä siunauksellista tehtävää isänmaan puolesta. Mutta kun ketju muutaman viikon kestäneen marssin jälkeen suljettiin, huomattiin oletetun suuren saaliin supistuneen yhdeksi mieheksi ja pojaksi. Muut olivat varkain pujahtaneet ketjun ulkopuolelle. Arthurin ketju maksoi 30 000 puntaa ja oli yhtä tuloksellinen kuin hölmöläisten yritys vangita päivänvaloa säkkiin.

Tätä kuvernöörin epäonnistunutta toimenpidettä seurasi erään metodistilahkoon kuuluvan muurari Robinsonin hieman toisenlainen yritys. Robinson, joka alkuasukkaihin tuntemansa mielenkiinnon ansiosta oli jo oppinut heidän kieltäänkin, tarjoutui lähtemään yksin ja aseettomana mustien luokse selittämään näille, että huolimatta joidenkin yksilöiden barbaarimaisista teoista hallituksen tarkoituksena oli parantaa alkuasukkaiden asemaa ja tehdä heidän elämänsä siedettäväksi. Robinsonille ja hänen suunnitelmalleen naurettiin ja miestä pidettiin heikkopäisenä. Mutta pieni muurari teki ihmeitä: aseettomana hän käveli keihäät ojossa odottavaa alkuasukasjoukkoa vastaan ja — tarjosi heille kättä. Kaikkialla, missä tämä pieni mies liikkui, vallitsi rauha eurooppalaisten ja alkuasukkaiden välillä; mutta hän ei voinut olla joka paikassa yhtäaikaa. Siksi annettiinkin hänelle toimeksi vuonna 1835 kerätä alkuasukaskansan rippeet Flinders-saarelle ja siellä valvoa heidän hoitoaan. Vain 203 yksilöä oli monituhantisesta kansasta jäänyt jäljelle vuosikausia kestäneen vainon ja metsästyksen päätyttyä eikä näitä rippeitäkään onnistuttu kauan pitämään elossa. Kovia kokeneet alkuasukasparat sairastuivat, kuihtuivat ja kuolivat. Viimeinen homo Tasmanianus kuoli vuonna 1860.

Sattui myöskin usein, että mustat tahallaan ärsyttivät valkoihoisia ja koettelivat näiden kärsivällisyyttä. Länsi-Australian erämaissa, suurilla kultakentillä, missä vettä oli niukalti, eurooppalaiset soveltivat keinoa, joka oli tosin tepsivä, mutta samalla äärimmäisen julma. Seudun alkuasukkaat eivät olleet ensinkään halukkaita opastamaan valkoihoisia harvoille vesikuopilleen. Vettä oli, kuten sanottu, niukalti, ja he olivat jo huomanneet, että valkoiset tuhlasivat vettä aivan kuin eivät olisi ymmärtäneet sen arvoa. Mutta kun janoiset kullankaivajat tapasivat yksinäisen alkuasukkaan erämaassa, täyttivät he miesparan suun suolalla ja antoivat hänen maata sidottuna auringonpaisteessa, kunnes janontuskat pakottivat onnettoman opastamaan kiusanhenkensä salaiselle lähteelle.

Jos Australian uudisraivaajien menettely alkuasukkaita kohtaan oli julmaa ja epäinhimillistä, on nykyisen polven mustille osoittama kohtelu sitä inhimillisempää. Hallitukset ovat antaneet ankaroita määräyksiä alkuasukkaiden kanssa kosketuksiin joutuville virkamiehille siitä, että mustia on kohdeltava inhimillisesti; jokaista ilmisaatua rikkomusta seuraa rangaistus. Jokainen valtio on varannut eristetyn leirialueen mustille ja hallitukset huolehtivat isällisellä hellyydellä heidän ravinnostaan ja toimeentulostaan, siten koettaen sovittaa isiensä pahat teot.

Yleinen piirre Australian nykypolven alkuasukkaassa on sivistyksen aiheuttama rappeutuminen. Hän oppii helposti käyttämään vaatteita, mutta ei opi samalla käsittämään, että vaatteet eivät ole tarkoitetut pesemättä öin-päivin käytettäviksi. Hän on erikoisen mieltynyt silkkihattuun, valkoisten sivistyksen arvomerkkiin. Jos hänelle lahjoitetaan kulunut silkkihattu, ei hän ota sitä koskaan pois päästään. Liian pian hän oppii tupakoimaan ja nauttimaan alkoholia, vieläpä opiumiakin, kiinalaisten kanssa kosketuksiin joutuessaan. Hänestä ei ole järjestelmälliseen työntekoon teollisuuslaitoksissa, mutta saattaa eurooppalainen silti saada hänestä hyvinkin uskollisen henkilökohtaisen palvelijan. Päivällä hän on rohkea ja hymyilevä, mutta pimeän tullen arka kuin lapsi.

Australian alkuasukkaiden tulevaisuus ei näytä perin valoisalta. Heidän lukumääränsä, joka siirtolaisuuden alkaessa arvioitiin puoleksi miljoonaksi, on nyt runsaan vuosisadan kuluessa supistunut viiteenkymmeneentuhanteen. Heidän rotunsa näyttää olevan kuolemaantuomittu. Heidän elämäänsä voidaan kenties helpottaa ja pidentääkin, mutta koskaan heistä ei saada kansaa, joka ottaisi jollakin tavoin osaa sen maan kehityksen eteenpäin viemiseen, joka kerran kuului heille itselleen.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AUSTRALIA JA SEN ITSETIETOINEN KANSA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- AUSTRALIA JA SEN ITSETIETOINEN KANSA

- SISÄLLYS:

- ALKUPERÄISEN PAINOKSEN ESIPUHE.

- SUOMENKIELISEN PAINOKSEN ESIPUHE.

- AUSTRALIAN YMPÄRI.

- HALKI AUSTRALIAN.

- LUONNE JA TAVAT.

- URHEILU AUSTRALIASSA.

- VALTIOMUOTO JA POLITIIKKA.

- HENKINEN ELÄMÄ.

- HAVAINTOJA JA POIMINTOJA.

- SIIRTOLAISEN MAHDOLLISUUDET.

- LÖYTÖ JA ASUTUS.

- HISTORIALLINEN KEHITYS.

- ALKUASUKKAAT.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE