Gyurkovicsin pojat
Date: 2026-04-02T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Gyurkovicsin pojat

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Gyurkovicsin pojat

Author: Ferenc Herczeg

Translator: Matti Kivekäs

Release date: April 2, 2026 [eBook #78344]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1955

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78344

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GYURKOVICSIN POJAT ***

language: Finnish

GYURKOVICSIN POJAT

Kirj.

Ferenc Herczeg

Suomentanut

Matti Kivekäs

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1912.

SISÄLLYS:

Esittely.

I. Kaksoiset.

Kevätsilmut.
Puolesta kuninkaan ja isänmaan.
Jutka ja kaksipäinen kotka.
Korkeampaa naissivistystä.
Tanssiaiset Bajassa.
Jutkan ensimmäinen kihlaus.
Äidin sydän.
Vielä äidin sydän.
Jutkan toinen kihlaus.
Ryöstetty aliluutnantti.
Kaksoset.

II. Miten Milánista tuli valtiopäivämies.

Raskaita päiviä.
Harhaileva Bunyeváci.
Löcsen keltainen rouva.
Kécskan kettujahdit.
Titaanien taistelu.
Kirjailtu liivi.
Kaunis Helena.
Milán valtiopäiville.

ESITTELY.

Viimeisenä karnevaaliyönä vuonna 188— jouduin merkilliseen ja salaperäiseen seikkailuun, joka askaroitti mielikuvitustani paaston loppuun asti.

Olin ollut naisyhdistyksen suurissa naamiohuveissa, ja kun aamun hämärissä verkkaan astuskelin kotiani kohden, oli lumenpeittämillä katoilla sellainen uskomaton, sinisenvioletti valaistus, jonka siihen asti olin nähnyt ainoastaan vapaaherra Mednyanskyn tauluissa.

Tulin kotiani, pieneen nuorenmiehen asuntooni, hapuilin läpi työhuoneeni ja hiivin pilkko pimeään makuuhuoneeseeni, missä tapani mukaan kädelläni kopeloiden rupesin etsimään tulitikkuja. (Rouva Erzók tavallisesti joka ilta piti huolen siitä, että tämä jahti muodostui mieltäkiinnittäväksi ja jännittäväksi, alati keksimällä yhä viekkaampia piilopaikkoja takaa-ajetuille ruotsalaisille.) Tarkoittaa Unkarissa valmistettuja »ruotsalaisia» tulitikkuja, joiden laatikon kanteen on painettu: tända endast mot ladans plan. Vihdoin saatoin puhaltaa torveen, tikut oli löydetty. Mutta samassa silmänräpäyksessä iski minuun hermostunut rauhattomuus, ja minut valtasi epäämätön varmuus siitä, että paitsi minua myöskin joku toinen hengitti pimeässä huoneessa.

Vuoteessa — minun omassa vuoteessani — makasi nukkuva ihminen. Aluksi yllätti minut taikauskoinen kammo… Tosin en usko kummituksia, mutta tiedän mitä harhanäky on ja kerran luin eräästä herrasmiehestä, —se oli jännittävä juttu — joka yöllä palasi kotiaan ja näki oman toisen minänsä makaavan huoneessa… (Hän, sama herrasmies, tuli myöhemmin aivan hulluksi.)

Tarkastettuani miestä lähemmin huokasin helpotuksesta. Hän ei ollutkaan minä itse. Hän oli tumma, minä olen vaaleaverinen. Ja ennen kaikkea, hänellä oli viiksipainin nenänsä alla, minä sitävastoin en koskaan sellaista käytä.

Hän nukkui raskaasti, ja minä saatoin mukavasti tarkastella häntä. Sen verran oli varmaa, että minä nyt näin hänet ensi kertaa elämässäni… Hänellä oli yllään minun yöpaitani… juomalasiin, joka oli pesulaitteella, hän oli pannut ison, valkean neilikan… Hänen vaatteensa — silkkivuorinen hännystakki, paita kultanappeineen j.n.e. — olivat verrattomassa järjestyksessä tuolilla… Hänen pikkuesineensä olivat sekaisin heitettyinä pöydälle: hieno kukkaro, monokkeli, kultakello, kynäveitsi, silkkinenäliina ja sikarikotelo… Sikarikotelon kannessa komeili emaljoitu vaakuna: punaisella pohjalla valkoinen kissanpää.

Pitkän aikaa tuumiskelin, mitä salaperäiselle nukkujalle tekisin, ja päätin vihdoin, etten tee hänelle mitään. Mieleeni juolahti beduiini, joka pitää pyhänä ja suojattuna jokaista telttaansa hairahtunutta, ja päätin, etten olisi erämaan asujainta julmempi. En heittäisi vuoteestani vierasta sidottuine viiksineen, vierasta, joka hienolla luottamuksella oli pukeutunut yöpaitaani.

Tein tilan itselleni divaanisohvalle ja nukuin siinä uskossa, että aamu tuo valkeutta salaisuuteen. Mutta aamulla nukuinkin yli määrän. Havahtuessani oli päivä jo puolessa, ja vieraani — sen sain rouva Erzókilta tietää — oli jo kymmenen korvilla viheltäen jättänyt asuntoni. Sitä ennen oli hän juonut aamuteeni ja syönyt pehmeiksi keitetyt munani.

Erzók löysi kirjeen kirjoituspöydältäni. Sen oli tumma herra kirjoittanut.

»Terve, vanha luuska! En tahtonut sinua herättää, siksi poistun jäähyväisittä. Feri pyytää sinua tulemaan puolenpäivän aikana kantapöytäämme päivällistä syömään. Lainasin piironginlaatikostasi paidan.

Syleilen sinua: Gyuvkrics.»

Nytkään en ollut eilisestä viisastunut. Kuka on tämä kursailematon Gyuvkrics, joka nimittää minua vanhaksi luuskaksi ja tonkii laatikoissani? Kuka on Feri, ja missä on kantapöytä?

Palautin mieleeni kaikki Feri-nimiset tuttavani, mutta ainoakaan ei tietänyt mitään herra Guyvkricsista.

Paaston loppupuolella sitten kerran menin yhdistykseeni ja katselin puoliyöhön asti pelaajia. Taitavin ja uhkarohkein pelaajista — jota mielihyvällä katseli — oli tummanpuhuva, uljasviiksinen ratsumestari. Hänellä oli jumalainen taito erehtymättömästi nähdä vastapelaajansa katseesta, oliko tällä, näytettyään kaksi nihtiä, vielä kolmaskin kädessään, vai tahtoiko hän vain peloitella.

Samassa takertui katseeni ratsumestarin sikarikoteloon, joka oli hänen edessään vihreällä pöydällä. Kannella komeili emaljoitu vaakuna, valkoinen kissanpää punaisella pohjalla.

— Kuka tuo ratsumestari on? kysyin naapuriltani.

— Géza Gyurkovics, maaseutulainen.

Gyuvkrics — Gyurkovics… Se on hän! Kun sitten myöhemmin varovasti kysyin ratsumestarilta, oliko hän ollut paaston aikana Pestissä, pudisti hän päätään.

— Vuoteen en ole liikahtanut kylästäni.

Keväällä näin jälleen kissanpäisen sikarikotelon erään ravintolan pöydällä. Se oli valtiopäivämies Milán Gyurkovicsin omaisuutta. Ei hänkään tietänyt mitään öisestä seikkailusta, hän onkin sitäpaitsi liian vakava poliitikko, jotta häntä voitaisiin mokomasta epäillä.

Salaisuuden verhon nosti vihdoin ystäväni Feri Horkay sattumalta hänet tavatessani.

— Gyurka Gyurkovics nukkui luonasi, sanoi hän. — Tulimme kolmisin Bácskasta Redeyn huveihin… Emme tahtoneet nukkua hotellissa ja niin jakaannuimme ystäviemme luokse. Päätimme, että minä nukkuisin sinun luonasi, Gyurka mellastaja-Elefántovicsin luona ja kolmas jossakin muualla… Mutta matkalla Gyurka riitaantui Elefántovicsin kanssa, ja senvuoksi vaihdoimme asuntoa: hän meni sinun luoksesi ja minä Elefántovicsin luo…

Niin tapahtui, että Gyurkovicsin pojat rupesivat herättämään mielenkiintoani ja minä utelin heidän urotöitään. Mitä sain tietää omien huomioitteni avulla ja toisten neuvomana, sen kerron seuraavassa lukijoilleni. Mutta ennenkuin syvennyn yksityiskohtiin, täytyy meidän luoda ylimalkainen yleiskatsaus Gyurkovics-sukupuuhun.

Poikien isä, Sándor Gyurkovics, oli ollut bácstamásilainen tilanomistaja. Tamásilaisella Sándor Gyurkovicsilla ja rác-miletiläisellä Anna Csákólla, entisellä kuuluisalla kaunottarella, oli kaksikymmenvuotisen onnellisen avioliiton hedelmänä kaksitoista laillista perillistä.

Tässä jalon sukupuun nuorimmat vesat:

1. 2. Géza (sotilas) ja András (maatilanomistaja), kaksoset.
3. Milán (valtiopäivämies).
4. Sári (rouva Hidveghy).
5. Gyurka (bajalainen ylituomari).
6. Ella (rouva Endre Gábor).
7. Sándor (maatilanomistaja?).
8. Katinka (kenraali Radványin rouva).
9. Terka (rouva Laci Török).
10. Liza (rouva Gida Radványi).
11. Klári (rouva Feri Horkay).
12. Mici (rouva Sándorfy).

Tässä minun täytyy huomauttaa, että rouva Gyurkovics, omaa sukua Anna Csákó, näki hyväksi tehdä sukupuuhun eräitä omavaltaisia muutoksia, niin että hän vaihtamalla syntymisjärjestyksen siirsi nuoremmat Gyurkan ja Sándorin heidän viidenneltä ja seitsemänneltä sijaltaan vastaaville neljännelle ja viidennelle sijalle ja näihin täten syntyneihin aukkoihin hän asetti Sárin ja Ellan. Tämän muutoksen hyväksyi koko perhe niin perin pohjin, että tytöt aina nimittivät nuorempia veljiänsä isoiksi veljikseen, suoden heille kaiken vanhemmille tulevan kunnioituksen. Ja jos joskus sattui, että hajamielinen Sándor nimitti Sária tai Ellaa isoksi sisarekseen, silloin runoilijoiden niin ylistämä äidin käsi nopeasti rankaisi rikkomuksen perhesäädöksiä vastaan.

Rouva Gyurkovicsin tarkoitusten mukaisesti teen siis seuraavat oikaisut sukupuuhun:

…
3. Milán
4. Gyurka
5. Sándor
— usean vuoden väliaika —
6. Sári
7. Ella
8. Katinka j.n.e.

Sukupuun aikamääriä minun täytyy vielä täydentää muutamilla huomautuksilla.

En voi täysin varmasti päättää, kummalleko kaksosista esikoisoikeus ja vanhemmuus juridisesti lankeaa. Se johtuu rouva Jurenan hajamielisyydestä, sillä heti lasten syntymän jälkeen tämä sekoitti heidät. Esikoisuuden erikoisasemaa ja sen vertauskuvaa, perhesinettisormusta, he kumpikin sittemmin vaativat itselleen. Andrásin haltuun se joutui aluksi, mutta myöhemmin Géza, ollessaan aliluutnanttina, voitti sen korttipelissä veljeltään. Kun András yhä edelleen kunnioitti tätä veljensä valloittamaa oikeutta, täytyy minunkin sitä kunnioittaa, ja siksi olen asettanut Gézan nimen ensimmäiseksi sukupuuhun.

Tässä täytyy minun vielä huomauttaa, että minun on ollut pakko panna kysymysmerkki (?) Sándorin arvonimen jälkeen (katso I:n luettelon n:o 7), sillä hän oli alunpitäen valmistautunut insinööriksi ja ainoastaan herra professori Warthan käsittämättömän uteliaisuuden tähden antautui väliaikaisesti parantamaan perheen taloutta. (Kenties lienee tarpeetonta mainita, että mainitun herra professorin uteliaisuus ilmeni muutamissa tietoja vaativissa tutkintokysymyksissä.)

Näiden yleisten mietelmien jälkeen voin siirtyä kertomukseni varsinaisiin sankareihin, Gyurkovicseihin.

I.

KAKSOSET.

KEVÄTSILMUT.

— Surullista olisi kuolla ilman perillisiä! — Niin huokaili huoliansa avioliittonsa toisena vuotena bács tamásilainen kartanonherra, joka jo siihen aikaan oli lakannut toivomasta, että taivas siunaisi hänen suremisensa lapsilla.

Tämä Sándor Gyurkovicsin huokaus osoittautui kuitenkin ennenaikaiseksi, sillä jo syksyllä osoitti taivas kerrassaan kaksinkertaisesti hänen huolensa aiheettomiksi lahjoittamalla hänen puolisolleen muistolahjaksi kaksoset. (Huolten huojennus — kuten tiedämme — uusiintui myöhemmin vielä useasti.)

Kartanonherran vanhempi veli, korkeasti kunnioitettava ja jalosukuinen Nektáriusz Gyurkovics, kolumbácsilainen nimirovasti (in partibus infidelium) — huomasi kaksinkertaisessa perheilossa taivaan valtakunnan erityisen armonmerkin ja teki äidille ehdotuksen, että hän luovuttaisi toisen poikansa taivaantalon palvelukseen.

— Hyvä on, sanoi rouva Gyurkovics, — Gézasta teemme papin, silloin ei hän ainakaan tee sitä tyhmyyttä, että menee naimisiin.

Rouva Gyurkovics kannatti näet sitä omituista periaatetta, että tytöt tekevät viisaasti rientäessään nauttimaan avioliiton sakramentin, mutta väkevämmästä sukupuolesta hän ajatteli, »että hullu on se mies, joka ottaa ikeen kantaakseen». Miten hänen armonsa tahtoi yhdistää eri sukupuolien ristiriitaiset harrastukset, jää minullekin ikuiseksi salaisuudeksi.

Muuan vähäpätöinen perhetapaus pani kuitenkin vanhemmat ajattelemaan, tokko tosiaankaan Gézan sielussa oli niitä ominaisuuksia, joita pyhään toimeen vaaditaan. Eräänä kevätpäivänä istuivat näet molemmat lapset äitinsä silmäin varjossa aurinkoiseen eteiseen levitetyllä peitolla. Gézalla oli kädessään kautsuaasi. Bandilla samoin. Bandika — joka oli hyvin hiljainen ja kesy lapsi — tempaisi pikaisesti leikkikalun Gézan kädestä. Yhdeksänkuinen Géza läimäytti silloin mitättömän pienellä kädellään reilun korvatillikan pienen veljensä palleroiselle poskelle. Se oli kaikuva ja kaikin puolin ritarillisesti sääntöjen mukainen puusti, joka — koskapa Géza ei eläissään vielä ollut esikuvia nähnyt — välittömästi pulpahti lapsen sisimmästä luonnosta.

— Katsohan sitä pukaria! huudahti rouva Gyurkovics äidillisen itsetuntoisesti. — Hänestä ei kuuna päivänä tule pappia!

— Miksi ei? kysyi herra Gyurkovics. — Hänestä voi tulla vielä voimakas jäsen ecclesia militans'iin.

Seuraavana vuonna herra Gyurkovics sai jälleen uuden huojennuksen perintöprinssi-huoliinsa: Milánin, — kahden vuoden kuluttua vielä pojan: Gyurkan.

(Pyydän anteeksi, mutta tässä täytyy minun antaa pieni väliselitys. Saattaa pistää silmään, että kolmas lapsi, Milán, vaikkakin bunyevác-katolilainen, on saanut rácsilaisen ristimänimen. [Bunyevác ja Rác ovat etelä-unkarilaisia kansanheimoja, jälkimmäinen Serbian rajoilla asuva.] Tämä nimi, — josta nuori herra sittemmin paljon hyötyi antaessaan unkarilaisten herrojen juhlia itseään sulautuneen serbialaisen kansallisuuden edustajana — tämä nimi, sanon, on muisto eräästä rouva Gyurkovicsin harhaanmenneestä laskelmasta. Hellä äiti oli näet, antaessaan — väkivaltaisesti vaimentamalla ylimysmielisen omantuntonsa syytökset — kastaa poikansa kuulun bácskalaisen sikakuninkaan Milán Rádovanovicsin mukaan Milániksi, lähtenyt siitä aivan harhaanvievästä johtopäätöksestä, että rácsilainen kummi kerran testamenttaisi jonkin osan melkein häpeämättömän suuresta omaisuudestaan kummipojalleen. Mutta miljoonamies-vanhapoika käyttäytyikin aivan toisin. Tuontuostakin käydessään Gyurkovicsien talossa hän mieltyi niin perhe-elämän iloihin, että vei puolisokseen Gyurkovicsien kotiopettajattaren ja jo seuraavana vuonna rupesi itsekin katselemaan kummia itselleen.)

Vanhemmat Gyurkovics-pojat muuten vastaanottivat ilmeisellä vastenmielisyydellä tiheästi toinen toistaan seuraavat pikkusisarukset. Vieläpä Géza-poikanen kerran loukkasi äitiään kutakuinkin kyynelisellä kysymyksellä.

— Mitä noilla noin monilla kakaroilla tekee? tiedusteli hän elähtänein kasvonjuontein.

Ja kun toinen, Bandika, kerran tepasteli hoitajattarensa saattamana tamásilaisella ratapenkereellä ja näki haikaran, joka käyskenteli niityn vihreässä ruohikossa, niin hän raivostui. Hän kohotti pienen, nyrkkiinpuristetun kätensä ja sojotti sitä haikaralle.

— Ota ne takaisin! huusi hän. — Kuuletko sinä? Kaikki vie takaisin, — etteivät ne ehtimiseen paru!

Lapsenhoitajan väitteen mukaan Bandi Gyurkovics tahtoi haikaran avulla toimittaa tieltään sisarensa…

Monipäisellä perheellä on epäilemättä myöskin etunsa, joista suinkaan ei ole vähäpätöisin se, että sisaruksista voi muodostaa täydellisen nelivaljakon. Niin väittävät vanhat, luotettavat miehet, että varttuvat Gyurkovicsin pojat niihin aikoihin olivat ikäisiään etevämmät siinä, että he parkuivat pahasti ja kamalalla äänellä. Kuvaillakseen tätä heidän verratonta etevyyttään esitti muuan heidän aikaisempi kasvattajansa seuraavan uskalletun historiallisen hypoteesin:

Kimbrit ja teutonit peloittivat pakoon roomalaiset legioonat kauheilla sotahuudoillaan ja valtasivat ylisen Italian; jos kimbrit ja teutonit olisivat tehneet liiton Gyurkovicsin poikien kanssa, olisivat he varmasti valloittaneet Roomankin.

Varsinkin päästivät pojat huutonsa täyteen valtaan silloin, kun voimakkaat mielenliikutukset heihin vaikuttivat. Niin he esim. ulvoivat, kun leikki sujui rattoisasti, he ulvoivat silloinkin, kun heillä oli ikävä eivätkä he tietäneet mihin puuttuisivat, ja lopuksi ja varsinkin silloin he ulvoivat, kun saivat selkäänsä.

Heidän isänsä kuritti heitä keskimäärin kerran viikossa. Tavallisesti lauantai-iltana, maksettuaan päiväläiset. Kerta kaikkiaan antoi hän heille viikon varrella tehdyistä, mutta selville saamattomista koiruuksista. Ainoastaan aniharvoin olisi voinut todistaa kaikki ilmitulleet kujeet, ja herra Gyurkovics menettelikin senvuoksi siten, että hän piti jokaista poikaansa vastuunalaisena kaikista talossa tapahtuneista epäsäännöllisyyksistä. Pojat tiesivät isänsä tavat ja pötkivät suin päin käpälämäkeen, jos esim. särkyvän ikkunalasin kilinä sattui heidän korviinsa. Kaukonäköisinä olivat he tehneet useita aukkoja puutarhan aitaukseen; nämä aukot, joita he romanttisesti suurennellen nimittivät linnan porteiksi, he jakoivat keskenään, ja vaaran hetkellä livahti jokainen sisiliskona aukkonsa läpi avoimelle niitylle. (Poikkeuksena oli ainoastaan Milán, joka jo nelivuotiaana halveksi linnan porttia: hän lensi kuin ahdistettu kauris yli aitauksen.)

Usein saattoi nähdä herra Gyurkovicsin — piipunvarsi varovasti selän taakse piilotettuna — seisovan aitauksen luona neuvotellen lastensa kanssa, jotka mellastivat kedolla.

— Tule tänne, Géza poikani!

— Mitä siellä, isä kulta?

— Antaisin sinulle korvapuustin, poikaseni.

— En tule kahdestakaan, isä kulta! Alkeisopetuksensa saivat pojat kotonaan, ja he kuluttivat vuosittain keskimäärin yhden opettajan. Poikkeusilmiö oli nytkin Milán; hänen kukoistusaikanaan vaihdettiin vuodessa kolme opettajaa bács-tamásilaisessa linnassa.

Kaksoset, Géza ja Bandi, lähetettiin sittemmin kymnaasiin, Géza Bajaan ja Bandi Szabadkaan. Géza antoi itsestään ympäristölleen paljon puheenaihetta erään omituisen päähänpiston tähden. Muutamien kotoatuotujen dominokivien avulla hän keksi leikin, joka — opettajakollegion tutkimuspöytäkirjan mukaan — perusajatukseltaan paljon muistutti ferbliksi nimitettyä uhkapeliä. Tämän pelin salaisuuksiin hän ohjasi toverinsa ja voitti heiltä — julkisen selonteon mukaan — »heidän välipala-rahansa, heidän kynänsä ja kirjoitusvihkonsa».

Vuoden lopussa rehtori lähetti herra Gyurkovicsille kirjeen, jossa hän pyysi häntä panemaan poikansa johonkin toiseen kouluun, sillä muussa tapauksessa opettajakollegion olisi pakko erottaa Géza bajalaisesta oppilaitoksesta. Isä ei tuosta pahoin ällistynyt. Mutta hyvin hän kummasteli saadessaan samansuuntaisen kirjeen Szabadkan oppilaitoksen rehtorilta András-pojastaan. Seurauksena kummastakin kirjeestä oli, että Géza lähetettiin Szabadkaan ja András Bajaan. Molemmat opettajakollegiot totesivat sitten uutena lukuvuotena, että vuoden Gyurkovics oli edellistä paljon pahempi.

Että kaksoset näissä olosuhteissa kaikesta huolimatta kuitenkin lopettivat kymnaasin, vieläpä hankkivat itselleen ylioppilastodistuksen, selittää pääkaupungissa siihen aikaan rehoittava järjestelmä: yliopistoon johtavat yksityiset kymnaasit. Kannattaa mainita, että Gézan ja hänen isänsä välillä syntyi valitettava väärinkäsitys juuri ennen ylioppilastutkintoa. Géza oli näet, tyydyttääkseen jo kauan tuntemansa tarpeen, ostanut itselleen parin valkeita sääryksiä herra Gyurkovicsin laskuun. Tämän johdosta isä lyhensi niiden hinnan Gézan taskurahoista. Mokomasta kohtelusta Géza katkeroitui hyvin vakavasti.

— Minä en ole oma poikani maksaakseni itse vaatteeni. Jos minua siten kohdellaan, en kuuna päivänä suorita tutkintoani…

Herra Vecsera, mainitun laitoksen rehtori, hymyili siihen pilkallisesti.

— Ettekö suorita tutkintoanne? Se ei riipu teistä, vaan minusta, rehtorista.

Kun tuli tutkintopäivä, etsittiin Gézaa turhaan luokkahuoneesta. Hänen opettajansa ilmoitti, että nuori herra loikoo vuoteellaan vakavana päätöksessään, että — ipsissima verba! — ei edes Isä Jumalallekaan suorittaisi tutkintoaan… Herra rehtori syöksyi vihasta loimottaen makuuhuoneeseen.

— Gyurkovics! Tulkaa paikalla suorittamaan tutkintoanne!

— En, vaikka Jumala käskisi!

— Ettekö? — No silloin minä teille näytän, että minä se tässä olen rehtori ettekä te!

Hän antoi kahden professorin vetää Gézan sängystä ja väkivoimin pukea vaatteet hänen yöpaitansa päälle, jonka jälkeen hänet kannettiin luokkaan. Poika ponnisteli vastaan epätoivoisen voimalla, vastasi hävyttömyyksillä ja typeryyksillä hänelle tehtyihin kysymyksiin — mutta väkivalta voitti ja Géza Gyurkovicsista tehtiin ylioppilas yhdessä veljensä Bandin kanssa, joka nöyrästi alistui kohtaloonsa.

Bandi, joka aina oli osoittanut erityistä kiintymystä maalaisherrojen keltaisiin sääryksiin ja mahdottomankuosisiin metsästystakkeihin, lähti magyaróvárilaiseen maanviljelysakatemiaan, mutta Géza, jonka päältä kolumbácsilainen rovasti jo aikoja sitten oli ottanut suojelevan kätensä, jatkoi opintojaan Budapestin juristikahviloiden pelipöytien ääressä.

PUOLESTA KUNINKAAN JA ISÄNMAAN.

Näihin aikoihin leskeksi jäänyt rouva Gyurkovics oli onnellisesti saanut Bandi-poikansa julistetuksi ruununraakiksi. Tutkijalautakunta ei voinut vastustaa yhä vieläkin kauniin rouvan hulmuavaa suruhuntua, ja niin päätettiin, että András Gyurkovicsilla oli heikko rinta. Mutta kun harteikas nuori karhu riisuutui ja hänen korkeana kaartuva rintansa lääkärin koputuksiin kumahti niinkuin kuparikattila, katselivat myrskyjen karkaisemat miehet punastuneina toisiinsa.

— Hänellä on sydänvika, sanoi vihdoin rohkein.

Bandi laski kätensä vatsalleen ja totesi, että hän todellakin tunsi jotakin epäilyttävää.

Kahden vuoden lakitieteellisten opintojen jälkeen Géza keskeytti peliharjoituksensa palvellakseen vuoden vapaaehtoisena kuningasta ja isänmaata. Syyskuun viimeisenä päivänä hän saapui Bács-Kevén rykmentinpäällystön päämajaan astuakseen rakuunapalvelukseen.

Jo ensiluokan rautatievaunussa, jossa hän matkusti Kevéen, tapahtui hänessä huomattava muutos. Hän puhui äänekkäästi ja antoi kantajalle määräyksensä ponnella, joka ei kuunnellut vastaväitteitä. Mutta nyt, kun hän vapaaehtoisena kunniakkaissa nyörikoristuksissa, miekka kupeella isänmaan puolustukseksi, kulki kadulla, tunsi hän kirkkaasti, että hän oli tavattomasti muuttunut. Toukasta oli tullut perhonen. Tuntien väristystä, säälinsekaista ylenkatsetta hän ajatteli siviiliaikaansa, joka — se hänen täytyi punastuen tunnustaa — oikeastaan oli alkanut hänen syntymisellään. Ja sama säälinsekainen ylenkatse kuvastui hänen juonteissaan silloinkin, kun hän tarkasteli kadulla tulevia ja meneviä kanssaihmisiään, jotka kaikesta päättäen eivät olleet säälittävästä tilastaan selvillä.

Kasarminportin pielukseen laiskasti nojaavalta vahtisoltulta hän sai tietää, että hänen rakuunapäällikkönsä tarkasteli talleja herra everstin kanssa. Géza meni tallinportille, mutta vetäytyi samassa kauhuissaan takaisin. Tallin pimennosta kuului etäinen melu, niinkuin olisi Niagara-putous pitänyt hevostarkastusta yhdessä Samum-tuulen kera. Hirmumyrskyn nopeudella uhkaava vaara läheni. Ovesta lensi pihalle pelästyneitä rakuunoita — niinkuin myrskyn ajamat linnut — lapioita ja sankoja käsissään. Muuan kalpeakasvoinen kadetti syöksyi niinkuin päätön kana upseeriston rakennusta kohden…

Vihdoin näyttäytyi itse eversti kamalan vihansa säkenöivässä hahmossa muutamien upseerien seuraamana. Hän oli kuin sotilastakkiin puettu Uriel.

Hänen silmänsä pysähtyivät Géza Gyurkovicsiin. Hänen hehkuva katseensa tarkasti vapaaehtoisen takkia, joka loisti, ei säädetyissä keisarinkeltaisissa, vaan kirotuissa kanariankeltaisissa nyöreissään. Hänen säihkyvä silmänsä tarkasti Gézan nikkelikannikkeista upseerinsapelia ja pysähtyi vihdoin pitkän siunaaman hetkeksi hänen suippokärkisiin, kiiltonahkaisiin saappaisiinsa. Kuolonhiljaisuus seurasi.

— Mikä te olette? kysyi hän vihdoin syvällä äänellä.

— Minä olen Géza Gyurkovics, sammalsi vapaaehtoinen kauhuissaan.

— Nimestänne minä viis. Minä kysyn, mikä te olette?

— Toisen vuoden lakitieteen ylioppilas…

Eversti räjähti kauheaan nauruun.

— Mi-kä te o-let-te? kertasi hän vielä, korostaen turhan äänekkäästi joka tavua.

— Roomalais-katolilainen, änkytti Géza, jonka otsalle jo kihoili kylmä hiki.

Tyranni kohotti kätensä taivasta kohden, ikäänkuin olisi tahtonut pyytää sen asujaimia omassa nimessään ottamaan selkoa siitä, mitä tapahtui kasarmin pihalla.

— Mikä piru on minun niskaani lähettänyt mokoman ihmisen, joka ei tiedä, mikä hän on?

— Rakuuna! kuiskasi upseeri everstin selän takana.

— Minä olen rakuuna, toisti Géza kuolevan äänellä.

Eversti oli juuri sitä odottanut.

— Kuka on teille sellaista uskotellut? Luuletteko kantavanne univormua? Te ette ole rakuuna. Pulcinella, espanjalainen grandi, balettitanssija, papukaija, tai mikä tahansa, mutta ei rakuuna. Hyvästi, herra! Hän kääntyi kannallaan ja poistui upseerirakennukseen. Luutnantti selitti sitten Gézalle syyn everstin raivoon, lisäämällä ilkeitä ja seikkaperäisiä selityksiä univormusäännöksiin.

Uusimman bács-kevéläisen sydämen raivo etsi ja löysikin purkautumisen tilaisuuden vielä samana iltana. Iltasoiton jälkeen syöksyi näet muuan tarjoilija kasarmin pihalle ilmoittaen, että hutikkainen vapaaehtoinen hurjasteli paljastetuin miekoin Kultaisen tähden kahvilassa. Vapaaehtoinen on ensiksi — tarjoilijan kertomuksen mukaan — ärsyttävällä äänellä pyytänyt erikoishuonetta, koska ei ollut hänen arvonsa mukaista iloitella porvarien seurassa, ja kun erikoishuoneen puutteessa ei hänen toivomustaan voitu täyttää, veti hän miekkansa ja alkoi tehdä tyhjää huonetta, mikä hänelle hämmästyttävän lyhyessä ajassa onnistuikin. Päivystävä upseeri lähetti heti vartiojoukon kahvilaan, antaen korpraalille määräyksen, että Gyurkovics on vangittava ja tuotava kasarmiin. Mutta Kultaisesta tähdestä ei löytynyt muuta kuin vapaaehtoisen tyhjä paikka. Vahtijoukko tutki kaikki julkiset huvittelupaikat ja meni lopuksi majataloon, missä Géza asui. Majatalon eteiskäytävästä hänet vihdoin löydettiin.

— Seuratkaa meitä kasarmiin, sanoi korpraali hänelle.

— Hyvä, minä tulen.

— Antakaa tänne miekkanne!

— Miekkaniko? Sitä en anna.

— Täytyy. Ellette mielihyvin anna, niin otamme väkisin.

— En anna!

Hän vetäytyi kaksi askelta taaksepäin ja käsi miekankahvassa tuijotti kalmankalpeana aliupseeria.

— Älkää hullutelko, herra vapaaehtoinen, sanoi korpraali. — Tiedättekö, mikä on seurauksena vartioston vastustamisesta? Linna!

— Miekkaani minä en luovuta!

Kun korpraali yritti käydä häneen käsiksi, veti Géza aseensa:

— Vähät minä, vaikka iskisitte minut palasiksi…

Ennenkuin he vielä olivat ehtineet mitellä miekkojaan, sai vapaaehtoinen uuden ajatuksen: hän livahti avoimesta ovesta huoneeseensa ja kiersi avaimen lukkoon. Sillä välin oli ihmisiä kokoontunut eteiskäytävään ja portaisiin, ja hälinä houkutteli myöskin luutnantti Aronin ruokasalista. Hän oli Gézan luutnantti, sama, joka oli huomauttanut hänen kanariankeltaisista nyöreistään.

Korpraali teki raporttinsa, ja luutnantti tahtoi haettaa sepän antaakseen avata huoneen oven. Se oli kuitenkin tarpeetonta, sillä hovimestari avasi sen.

Géza Gyurkovics seisoi kasvot kalpeina pöydän ääressä, kädessään miekka; pöydällä oli pieni buldog-revolveri.

— Antakaa miekkanne, sillä muuten varrastan teidät niinkuin nauriin, huusi hänelle yliluutnantti ärtyisenä.

Vapaaehtoinen pudisti uhmaavana päätään. Yliluutnantti väistyi sivummalle.

— Iskekää kiinni, korpraali!

Silloin Géza Gyurkovics tarttui pöydällä olevaan revolveriin, tähtäsi sen rintaansa vastaan ja painoi liipaisinta. Husaarit laskivat ojennetut miekkansa. Géza tuki itseään nyrkkiin puristetuilla käsillään pöytää vasten.

— Herra yliluutnantti, minä olen ampunut itseni kuolettavasti, sanoi hän matalalla äänellä.

— Aasi! oli yliluutnantin ensimmäinen sana.

Sitten hän riensi hänen luokseen, laski hänet tuolille ja tempaisi auki hänen attilansa. Paita oli verinen.

— Nopeasti lääkäri tänne!

Ei tarvinnut mennä edemmäksi kuin ruokasaliin, siellä niitä joutelehti kolmekin. Lääkärit totesivat, että haava ei ollut vaarallinen, ei edes huolestuttava. Revolveri oli niin pienireikäinen, että se oli pikemmin leikkikalu kuin ase. Luoti oli ponnahtanut kylkiluuhun, ja toinen tohtoreista puristi sen sormellaan ulos.

Kolmen päivän päästä saattoi Géza — tällä kertaa sapeli kupeellaan — mennä kasarmiin. Rakuunaosaston päällikkö piti hänelle siellä suunnilleen seuraavanlaatuisen mieltäylentävän puheen:

— Te olette pähkähullu, rakas ystäväni, ja minä olen kovin pahoillani, että juuri minun rakuunaosastoni on saanut onnen vastaanottaa teidät kasvatettavakseen. Me olemme viidelläkymmenellä floriinilla tukkineet Kultaisen tähden suun — ja jos teillä on varaa, voitte antaa ne meille takaisin, — ja mitä siihen tulee, että teitte vastarintaa patrullille, emme tahdo sitä ottaa niin kovin vakavasti… Te saatte kolmenkymmenen vuorokauden arestin kasarmissa, ja niin on asia selvä. Mutta jos te vielä kerran tahdotte ampua itsenne, annan suurimmalla mielihyvällä käytettäväksenne oikean upseerirevolverin, joka paljon paremmin soveltuu tarkoituksiinne kuin tuollainen kirjoituspöydän koristus… Mars matkaan!

JUTKA JA KAKSIPÄINEN KOTKA.

Noin kuukausi sen jälkeen tuli kapteeni keskustelemaan yliluutnantti
Aronin kanssa vapaaehtoisesta.

— Niin tosiaankin, miten menestyy »itsemurhaaja»?

— Ratsukoulussa varsin hyvin. Potra poika, jolla on taipumusta ratsastukseen…

Siihen aikaan tapahtui, että Géza Gyurkovicsin sydän syttyi — se tapahtui kyllä myöhemminkin, mutta ei tosin niin huomiota herättävällä tavalla. Hänen ensimmäisen rakkautensa runollinen muisto yhtyy läheisesti kaksipäiseen kotkaan.

Tämä suuripiirteinen, kunnioitusta herättävä vertauskuva koristi upseerirakennuksen porraskäytävän valkeata seinää. Kerran oli koko porraskäytävä maalattu ja tämä uljas vaakunalintu prameili silloin keskellä kanuunoita ja pommipyramideja; kun sitten haalistuneet seinät valkaistiin, armahtivat suvaitsevaiset upseerit keisarillista siipilintua. Kotka poikkesi kaikista muista vaakunalinnuista siinä, että se vatsallaan kantoi Unkarin vaakunaa. Kapeine kauloineen, tuskallisesti ammottavine kitoineen ja muljottavine silmineen se näytti siltä, kuin sen nielemät neljä virtaa ja kolme vuorta tuottaisivat sille vatsanväänteitä. [Unkarin vaakunassa on vasemmalla puolella punaisella pohjalla neljä valkeata viivaa, jotka kuvaavat Unkarin neljää suurinta jokea: Tonavaa, Tiszaa, Drávaa ja Szávaa, ja oikealla puolella kolme vihreää nyppylää, joiden päällä on apostolinen risti: Fátra, Tátra ja Mátra. Unkarin kansallisvärit ovat valkoinen, punainen ja vihreä.]

Kerrosta ylempänä asui eversti yksin tyttärensä Jutkan kanssa: alakerrassa majaili muutamia alempia upseereita. Géza, joka viime aikoina silloin tällöin oli käynyt tervehtimässä luutnantti Aronia, pysähtyi usein mietteissään kotkankuvan eteen. Hänestä tuntui, kuin taulu olisi jollakin tavoin ollut puutteellinen…

Eräänä iltana, kun hän kello kymmenen jälkeen taas tuli paviljonkiin, heräsi hänessä yhtäkkiä taiteellinen luomishalu. Ja oli kuin olisi sattumakin suosinut hänen innoitustaan: ei ainoatakaan elävää sielua näkynyt käytävässä, mutta kotkan alla oli tuoli seinää vasten asetettuna… Vielä löysi hän sinisen liidun taskustaan — tämä oli ehdottomasti Muusan sormenosoitus.

Hän nousi tuolille ja ryhtyi pienen, seinällä riippuvan öljylampun valossa piirustamaan, vetäen rohkeita, isoja viivoja. Hän piirsi yömyssyn hiukan kenolleen kotkan toiseen päähän. Sitten hän pisti pienen, sievän piipun sen suuhun. Kun hän katseli kättensä töitä, ei hän voinut kieltää itseltään pientä tunnustusta: tuo muuten niin synkkänä murjottava lintu oli nyt hilpeämmän näköinen. Vielä uudelleen hän ryhtyi työhönsä. Hän oli juuri aikeissa hahmotella piipusta nousevan savunkin, kun hän kuuli epäilyttävää kolinaa alhaalta portaista… Hän kääntyi katsomaan ja huomasi saaneensa arvostelijan. Eversti — joka todennäköisesti palasi ravintolasta — seisoi alimmalla portaalla kädet puuskassa, katsellen hänen toimiaan…

Punaisia, vihreitä ja kauniita valkoisia aurinkoja kimalteli Gézan silmissä, hän näki kaksipäisen kotkan levittävän siipensä, valkea seinä liikkui, ja koko upseeripaviljonki pyöri ympäri niinkuin markkinakaruselli.

Eversti antoi kuulua kauhistusta herättävän huudon, joka muistutti hyökkäykseen valmiin bengalilaisen tiikerin kiljuntaa… Tämä huuto palautti Gézalle ajatuskyvyn… Salamannopeasti hän ojensi kätensä ja iski säpäleiksi seinällä riippuvan lampun. Porraskäytävä pimeni, ja vapaaehtoinen hyppäsi tuolilta.

— Aliupseeri! mylvi eversti, — ilmaiskaa nimenne!

— Hän ei ole tuntenut minua! riemuitsi Géza itsekseen.

Äänettömästi hän kohosi ylempään kerrokseen. Alaspäin oli mahdoton mennä joutumatta suoraa päätä everstin avoimeen syliin. Eversti hapuili portaita nousten, kädet levitettyinä, huutaen raivostuneena palvelijaansa.

— Miska! Kynttilä!

Géza painaltui äänettömänä seinää vastaan käytävän päässä ja kuunteli pamppailevin sydämin yhä lähestyvän everstin puhkuntaa. Minne hän pakenisi? Ikkunoissa oli rautaristikot, ja kaikki ovet johtivat everstin huoneistoon. Epätoivoissaan hän painoi muutaman oven kädensijaa ja astui heikosti valaistuun sisäeteiseen. Ulkoa kuului everstin reuhaava ääni, koputuksia ja hyppyjä…

— Täältä hän piankin löytää minut, mietti vapaaehtoinen.

Lähellä huoneiston pääsisäänkäytävää hän löysi kapean, pienen tapettioven. Hän luuli joutuvansa johonkin pieneen komeroon tai kylpyhuoneeseen ja väänsi avainta. Hän astui sisään. Aivan kreivin aikaan, — sillä tuskin oli hän sulkenut oven, kun kuuli askelia ja puhetta eteisestä.

Hän oli joutunut pilkkopimeään. Miellyttävä lämpö ja hieno, tuskin tuntuva lavendelintuoksu täytti ilman. Pitkän hetken hän seisoi paikoillaan hengitystään pidättäen, sitten hän astui varovasti pari askelta, molemmin käsin tunnustellen tietä…

Hän tunsi jotakin käsissään. Jotakin silkkistä, pehmeätä ja hivelevän hienoa niinkuin naisen hiukset. Sitten lämpimän pikku nenän.

— Isä? kysyi lempeä, uninen ääni.

— Minä olen, mörisi Géza karhunbassoäänellä.

— Olen niin uninen — niin kovin uninen! mumisi pikku nenän omistajatar haukotellen.

Hän vaikeni. Ehkä hän nukahti jälleen. Silmäämän kuluttua alkoi hän valittaen äännähdellä, sitten hän liikahteli.

— Isä? kuului jälleen.

Géza ei nyt uskaltanut puhua. Äskenmainitun pikku nenän omistajatar heittelehti edestakaisin, kahmi jotakin läheltänsä ja samassa kuului epäilyttävä raapaisu… Hän sytytti tulitikun! Hän sytytti vielä kynttilänkin!

Everstin Jutka lepäsi vuoteessaan, ja Géza seisoi hänen vieressään kahden askelen päässä. Pitkän hetken he tarkastelivat toisiaan. Tyttö hieroi silmiään — nähtävästi hän luuli uneksivansa. Sitten hän kävi rauhattomaksi.

— Kuka siinä?

Jos hän pelästyy, huutaa hän, ja jos hän huutaa, on loppuni lähellä, ajatteli Géza itsekseen. Hän risti kätensä ja sanoi lempeästi hymyillen ja nöyränä:

— Teidän hyvän sydämenne nimessä ja ihmisrakkautenne tähden pyydän teitä olemaan rauhallinen.

— Kuka olette? Miksi olette täällä?

— Olen Géza Gyurkovics, vapaaehtoinen… Rauhoittukaa, pyydän, sillä jos he kuulevat, on minun loppuni tullut…

— Minä pelkään, sanoi tyttö itkunsekaisella äänellä, ja samassa hän vetäisi sinisen silkkipeitteen kaulaansa asti.

— Älkää pelätkö, minä olen rehellinen ihminen… Herra eversti pieksää minut kuoliaaksi, vaikk'en ole ketään surmannut, ainoastaan pistänyt piipun kaksipäisen kotkan suuhun…

— Pistänyt piipun kaksipäisen kotkan suuhun, tyttö uskoi nyt jo varmasti olevansa tekemisissä hullun kanssa. Kohdata hullu ihminen, raivo koira tai riehahtanut härkä, näitä kolmea everstin Jutka pelkäsi kaikkein enimmän koko maailmassa. Tosin ei hän vielä koskaan ollut kohdannut pahanhengen kolminaisuuden ainoatakaan edustajaa, mutta kuitenkin ajatteli tytöntyllerö niitä, kun hän välistä makasi vuoteessaan hampaat loukkua lyöden. Sellaisina hetkinä hän sytytti kynttilän ja tutki visusti sänkynsä alukset ollakseen vakuutettu, ettei sinne ollut pujahtanut joku hullu ihminen, mielipuoli koira tai hullaantunut härkä… ja katso, nyt hän oli kohdannut kaikkein kauheimpansa!

Géza riensi kuiskaten selittämään tytölle tapahtumien kulun. Ja vihdoin
Jutka ymmärsi…

— Siellä porraskäytävässäkö? Se kaksipäinen kotkako? Piirsitte piipun suuhun?

Hän purskahti nauruun.

— Pelastakaa minut, neiti, sillä jos eversti saa minut kynsiinsä…

Jutkan kuusitoistavuotias sydän heltyi hänen huomatessaan vapaaehtoisen kauhun. Nyt oli hänkin jo rohkaistu.

— Kun vain voisin päästä vuoteestani… Antakaa vaatteeni, tuolla ne ovat keinutuolilla. Sitten kääntäkää selkänne!

Géza lennätti hänelle innoissaan pienen punaisen aamuviitan, sitten hän kääntyi rehellisesti oveen päin ja tuijotti totisena kehyksessä olevaa raamatunlausetta, kuullessaan hiljaista vaatteiden kahinaa sängyn luota.

— Nyt tehkää hyvin!

Hän oli kaunis, vaalea tyttölapsi, varreltaan solakka ja notkea; kasvojen juonteetkin olivat tarmokkaat samoin kuin isälläkin. Nyt kun hän ymmärsi tapausten kehityksen, ei hän enää ollut vähääkään peloissaan. Hän ei ollenkaan pelännyt pientä vapaaehtoista, jota kohtaan hän rykmentin upseerin lapsena tunsi jonkinlaista päämiehen ylemmyyttä.

— Minä pelastan teidät, sanoi hän.

Vapaaehtoinen kuulosteli ovella.

— Luulenpa, että he tulevat tänne… Ehkä olisi parasta teljetä ovi?

— Sitä en voi tehdä, sillä se ei ole ennenkään ollut tapani… Mutta tulkaa!

Kauniin neitsytkammion yhtä nurkkaa peitti sinikukkainen, katosta lattiaan ulottuva verho. Tyttö piilotti Gézan sen taakse.

— Jääkää tänne ja olkaa aivan levollisena, kunnes rauha on palautettu.
Silloin päästän teidät pujahtamaan ulos.

Kaksi minuuttia myöhemmin kuului jo koputus ovella.

— Oletko vielä hereillä, Jutka?

— Olen, isä…

Eversti astui sisään ja silmäili epäröivän näköisenä huonetta. Niinkuin ainakin taitava taktikko aloitti Jutka hyökkäyksensä.

— Mitä nyt, isä?

— Etkö kuullut mitään, Jutka?

— Kuinka en olisi mitään kuullut, johan täällä on kuulunut neljänneksen ajan kiirettä juoksua ja ovien pauketta, sanoi viekasteleva Jutka.

(— Umpeen painuu silmä mulla, — aina valvoo, Isä, sulla, — rukoili Géza, jonka mieleen ei muistunut muita rukouksia kuin tämä lapsuudenaikainen.)

— Entä mikä tämä on? — kysyi eversti nostaen lattialta valkean kauriinnahkaisen hansikkaan. — Jutka, mikä tämä on?!

— Hansikas, kuiskasi tyttö kuolevan äänellä. Sitten hän lisäsi rohkeasti: — Isälläkin on sellainen…

— Sinun isälläsi on kahdeksannumeroiset, mutta tämä on seitsemän ja puoli!

Syntyi hiiskumaton hiljaisuus. Everstin säkenöivät silmäykset kiersivät huonetta. Géza rupesi jo sekoittamaan rukoukseensa kertomataulua. — Aina valvoo, Isä, sulla, kahdeksan kertaa kahdeksan on kuusikymmentäneljä…

— Ahaa!

Loppu tuli! Everstin silmä keksi verhon alta terävän saappaan kärjen. Hän vetäisi verhon sivulle. Vapaaehtoinen seisoi siinä sääntöjenmukaisessa asennossa, kohottaen kätensä lakkiin.

— Vai tekö se olette! Vai niin, tämä tässä?

Sitten hän katsoi Jutkaa, joka myöskin seisoi jäykkänä niinkuin raporttia tekemään komennettu sotamies.

— Mitä tämä merkitsee? Miten tulitte tänne? Oletko sinä piilottanut hänet, Jutka?

— Minä tahdoin pelastaa hänet, kuiskasi tyttö tuskin kuuluvasti.

— Ihanaa! Satumaista! Suurenmoista! — Näillä kolmella lempisanallaan eversti ilmaisi hämmästyksensä. Sitten, aivan kuin olisi näitä väheksynyt, hän lisäsi: — Äärettömän suurenmoista! Kauhean satumaista!

Hän iski silmänsä milloin toiseen, milloin toiseen.

Vihdoin hän sanoi jälleen:

— Menkää ulos, vapaaehtoinen, odottakaa eteisessä.

Noin kaksikymmentä minuuttia kesti kuulustelu Jutkan huoneessa, silloin eversti tiesi jo kylliksi. Kun hän astui eteiseen, oli hänellä kädessään käyrä bosnialainen veitsi.

— Luojani, ajatteli Géza itsekseen, — kunpa hän vain ei teurastaisi minua niinkuin paistikukkoa!

Eversti kutsui palvelijansa, sitten hän murahti Gézalle synkän näköisenä:

— Seuratkaa.

He laskeutuivat portaita, palvelija valaisi lampulla, ja kun he tulivat kaksipäisen kotkan kohdalle, pysähtyi eversti ja katseli kauan piippua polttavaa kotkaa. Synkkänä ja salaperäisenä hän katseli, niinkuin Baalin ylimmäinen pappi, joka häväistyn jumalankuvan edessä valmistautuu toimeenpanemaan häväisijälle määrättyä tuomiota.

— Mitä te tekisitte, kysyi hän sitten, — jos vetäisin teidät sotaoikeuteen?

Hyvä Jumala! Mitenkä sellaista voikaan kysyä?

— Ampuisin kuulan otsaani.

Eversti nyökäytti hyväksyvästi päätään.

— Te näytte olevan erittäin miellyttävä nuori mies…

Hän ojensi Gézalle bosnialaisen veitsen.

— Nouskaa tuolille ja raapikaa taideteoksenne seinältä.

— Täytyykö minun raapia se?

— Yks kaks!

Palvelija kohotti lamppua, eversti seisoi kynnyksellä kädet ristissä rinnalla, vapaaehtoinen raaputteli ja raaputteli varovaisen innokkaasti. Työtä tehdessään hän rypisti juhlallisena kulmansa, säilyttääkseen edes palvelijan silmissä kerrallisen arvonsa, joka vain osittain onnistui, sillä vaikk'ei Miska tosin uskaltanut nauraa, loistivat hänen silmänsä yliluonnollista iloa.

— Nyt voitte mennä, sanoi eversti sitten. — Siitä, mikä on tapahtunut, ei teidän tarvitse hiiskua kellekään halaistua sanaa. Ymmärrättekö?

— Ymmärrän, herra eversti.

Sinä yönä oli Gézalla painajainen. Hän uneksi, että taivaankansi oli täynnä kaksipäisiä kotkia tähtien sijasta. Lukemattomia kotkia siellä oli, pieniä ja suuria, toiset ukkospilven kokoisia, toiset pienen pieniä niinkuin lumihiutaleet. Ja jokaisella oli päässään yömyssy, ja savu pöllähteli niiden piipuista. Mutta Géza seisoi huimaavan korkeiden tikapuiden nenässä raapien raapimasta päästyäänkin kotkia taivaan kannelta laskien epätoivoisena, kuinka monta tuhatta kotkaa hänellä vielä oli jäljellä. Ja rouva Hungária, joka oli aivan everstin Jutkan näköinen, kirjoitti itkusilmin Géza Gyurkovicsin nimen neljäntenätoista veritodistajana kultaiseen kirjaan. [Világosin antautumisen jälkeen vuoden 1848—49 vapaussodassa surmautti itävaltalainen Haynay »verihurtta» kolmetoista unkarilaista kenraalia Aradin kaupungin linnanmuurien ulkopuolella. Heitä kunnioitetaan Unkarissa kansallismarttyyreina.]

Seuraavana päivänä vapaaehtoinen kohtasi kadulla everstin Miskan. Hän mietti hetken ja kutsui palvelijan luokseen.

— Kuulehan, Miska, jos antaisin sinulle viisi floriinia, niin voitko everstin tietämättä antaa Jutka-neidille kukkavihon?

— Antakaa tänne vain kukkasenne, sanoi palvelushaluinen Miska.

Jutka, joka muuten vietti suuren osan elämästään Jumalan paljaan taivaan alla — käyskennellen kadulla tai puistoissa, — hävisi Bács-Kevén katuilijoiden suureksi suruksi kolmeksi päiväksi yksityiselämään.

— Hän on varmaan sairas, ajatteli Géza Gyurkovics.

Hän ei ollut sairas, mutta hän oli isältään, herra komendantilta, saanut kolmipäiväisen kotiarestin.

KORKEAMPAA NAISSIVISTYSTÄ.

Herra eversti Brenóczy eleli jo neljättä vuotta erossa vaimostaan.

Kärsivällinen lukija erehtyy, jos hän odottaa minun paljastavan jonkin traagillisen tai pikantin perhenäytelmän. Perhenäytelmästä ei tässä voi tulla puhetta, sillä herra eversti oli esimerkiksi kelpaava perheenisä, ja hänen puolisonsa oli hyvin älykäs nainen, jopa liiankin älykäs, ollakseen samalla esiintymättä kaikin puolin mallikelpoisena naisena. Senvuoksi ei lainkaan saata tulla kysymykseen minkäänlainen perhenäytelmä, sillä heidän välillään ei ollut mitään vihan tai vastenmielisyyden tunnetta, joilla on niin merkitsevä sijansa avioerojutuissa. Vieraiden läsnäollessa he osoittivat toisilleen vielä tänäkin päivänä suurta tunnustusta ja ystävyyttä ja joulun aikana he yllättivät toisiaan kauniilla lahjoilla, ja joka kesä kävi hellä vaimo tervehtimässä miestään — ellei mies kuukauden päiviksi saattanut pistäytyä Wieniin.

Rouva oli syntyisin wienitär ja polveutui kuuluisasta sotilassuvusta. Hänen isoisänsä oli suuri kreivi Vencel Dumba, jota Napoleon I ei edes nopeimmissa rientomarsseissaan voinut saavuttaa, ja hänen isänsä oli kenraali Prokóp Dumba, jota Preussin kruununperijä nimitti takaperoiseksi Moltkeksi.

Kun Brenóczy rykmentteineen oli leiriytynyt Wieniin, rakastui hän koko kaupungin tunteman kauniin Poldin ihaniin vaaleihin hiuksiin, ja niin tuli hänestä tuon taivaasta maahan asti ulottuvan kultaisen ihmeen laillinen omistaja — kun hän oli vannonut Augustinus-kirkossa rakastavansa sitä myötä- ja vastoinkäymisessä.

Heidän onnellista avioliittoaan häiritsi kuitenkin sotaministeri, joka armeijan sotakuntoisuuden edistämiseksi siirsi bács-kevéläisen rykmentin Wieniin ja wieniläisen yhdessä Brenóczyn kanssa Bács-Kevéen. Everstinrouva, muistaen sitä mikä kirjoitettu on (»nainen seuratkoon miestään, rykmentin mukana»; Paavalin kirje korinttilaisille), muutti kimpsuineen Bácskaan. Täällä hän kuitenkin teki sen masentavan huomion, ettei Bács-Kevéssä ollut ainoatakaan Burg-teatteria, ei myöskään yhtään Prateria, ei edes kunnollista fiakkeria. Ne oli eversti häneltä viekkaasti salannut. Näissä oloissa oli luonnollista, että jalosukuista rouvaa kalvoi ankara koti-ikävä keisarikaupunkiin ja että hän purskahti itkuun joka kerta, kun hänen tyttärensä soitti sinisen Donaun valssia. (Bácskassa oli Tonava keltainen.)

Lopulta eversti ehdotti rouvalleen, että hän asettuisi Wieniin pikku tyttärensä kanssa asumaan, ja silloin hän ilosta nyyhkyttäen lankesi hellän miehensä kaulaan.

Joka vuosi hän tuli sitten kuukaudeksi Bács-Kevéen; eversti ihaili silloin yhä uudelleen hullaantuneena puolisonsa ihania hiuksia, ja bács-kevéläiset totesivat kateellisina, etteivät he koskaan olleet nähneet tämän onnellisempaa avioliittoa. Kuukauden kuluttua rouva ajoi taas asemalle, ääretön kukkavihko kädessään.

Jutka jäi luonnollisesti Wieniin äitinsä luokse. Puoleksi vuodeksi kerrallaan. Sitten — ehkäpä äidin ankarien kasvatusperiaatteiden tähden — hän alkoi yhtäkkiä puhua paljon rakkaasta isästään, kirjoitti hänelle oikeita rakkauskirjeitä, jopa vielä yöllä hiukan itkikin häntä ikävöidessään.

Isän pyynnöstä lähetettiinkin Jutka vihdoin Bácskaan. Kun hän täällä taas oli toipunut ensimmäisestä jälleennäkemisen riemusta ja mielipiteiden eroavaisuuksia rupesi ilmenemään hänen ja isän välillä muutamista etikettiä koskevista kysymyksistä, rupesi hän taas ikävöimään äitiään, niin että tyttö puolen vuoden kuluttua oli palautettava Wieniin.

Tämä uudistui sittemmin useat kerrat, ja pian tunsi Jutka itsensä yhtä kotiutuneeksi Graben asfalttikäytävillä kuin Kevén ruohottuneella isolla kadulla. Hänen wieniläiset tuttavansa huomasivat hänen magyarisen sanontansa verrattomaksi ja nimittivät häntä pieneksi unkarittareksi, ja Bácskan herrasmiehet nauroivat katketakseen pienen wieniläistytön pöyristyttäville germanismeille.

Kevéssä esim. hän huomasi mielipahakseen, että kesänäyttämön esitykset oli ruman ilman tähden lykätty tuonnemmaksi, ja Wienissä hän kerran juotuaan salaa lasin samppanjaa tunsi, että hänen päätään huimasi, minkä hän ilmaisi sanalla eingezwikt [unkarilais-wieniläinen sanaleikki, jota ei voi suomentaa siten, että siinä piilevä pila tulisi esille]. Kaikista dualistisen valtioyhteyden muodostumista — lähetystötkin niihin luettuna — oli Brenóczyn Jutka kaikkein täydellisin.

Noin kuukausi Jutkan kolmipäiväisen kotiarestin jälkeen — jolloin hän jälleen oli ruvennut kirjoittamaan ikävöiviä kirjeitä Wieniin — tapahtui joulun tienoissa, että herra eversti teki seuraavan kysymyksen neiti Elizille, joka palveli Jutkaa sekä kotiopettajattarena että seuranaisena:

— En tiedä, kunnioitettava Eliz-neiti, sanoi eversti, — en tiedä kumpi on helpompaa: pitää ohjissa kokonaista rakuunarykmenttiä vai nuorta tyttöä; tiedän vain, että jos minä täyttäisin velvollisuuteni niinkuin te, määrättäisiin minut heti eläkkeelle.

Neiti laski kirjan syliinsä, asetti rillit nenälleen ja huomattavan mielenkiintoisen näköisenä kysyi:

— Miten minun tulee ymmärtää tämä, herra eversti?

Mutta eversti pyörähti kantapäällään ja lähti Jutkan luo. Tyttö, joka myöskin oli lukuhommissa, antoi kirjansa turhan huomion välttämiseksi livahtaa pöytäliinan alle ja katsoi isäänsä hellästi hymyillen. Ja huomatessaan, että eversti oli raporttituulella — ryhtyi hän itse päättäväisenä hyökkäykseen.

— Isä, eikö äidiltä ole tullut kirjettä?

Kun Jutka kiihkeästi odotti wieniläiskirjettä, saattoi varmasti edellyttää, että kaunishiuksinen äiti vähän ajan kuluttua luonnon pyhän oikeuden nimessä vaatisi tyttärensä luokseen…

Wieniläiskirjeen mainitseminen hiukan hiljensi everstin mielenkuohua, mutta vielä sittenkin oli hänen äänensä kylliksi kunnioitustaherättävä, kun hän puhutteli tytärtään.

— Kuka oli se herra, tai paremminkin ensi vuoden vapaaehtoinen, joka eilen iltapäivällä saattoi sinut jäältä kotiin?

— Minutko? kysyi Jutka ihmeissään.

— Juuri sinut.

— Missä?

— Palatessasi kotia luistinradalta.

— Kunko minä tulin neiti Elizin kanssa?

— Juuri silloin.

— Muistan, isä, se oli kello puoli kuusi.

— Niin.

— Sen vapaaehtoisen nimi oli Géza Gyurkovics, selitti tyttö.

— Luuletko, etten sitä tietäisi?

— Mutta miksi sitten kysyt, isä?

(Oikeastaan hän kysyi sen vuoksi, että hän salaa toivoi saavansa Jutkan kieltämään saattajansa, jolloin hän epuuttamattomasti olisi osoittanut hänelle, että hän valehteli.)

— Ja milloin olet tutustunut herra Géza Gyurkovicsiin? kysyi eversti viekkaasti.

Jutka oli tietysti siksi älykäs, ettei lukenut tuttavuuttaan vapaaehtoisen kanssa tuosta muistettavasta yöstä alkaen.

— Eilisestä asti olen hänet tuntenut, sanoi hän viattomana. — Yliluutnantti Aron esitteli minut hänelle jäällä. Minä pyysin Aronia opettamaan minulle kaunoluistelua, mutta hän ei itsekään osannut… Hän sanoi heti esittelevänsä minulle herran, joka taisi kaunoluistelun temput niinkuin jumala, ja esitti herra Gyurkovicsin.

— Ja herra Gyurkovics osaa kaunoluistelua?

— Hän osaa mitä hyvänsä! sanoi Jutka syvästi vakuutettuna.

Minun täytyy huomauttaa, että Jutka vaatimattomasti salasi muutamia seikkaperäisempiä piirteitä jääkohtauksesta — joita hän nähtävästi piti sivuasioina, sellaisina, joilla suinkaan ei kannattanut vaivata muutenkin niin vakaviin rykmentinasioihin kiintyneen päällikön tarkkaavaisuutta. Mutta minä, joka en ole lukijoitani kohtaan velvollinen mihinkään sellaiseen huomaavaisuuteen, en ollenkaan aio salata näitä piirteitä.

Niin sitten kävi, että Jutka sinä muistorikkaana iltapäivänä yhtäkkiä tapasi itsensä kasvoista kasvoihin Géza Gyurkovicsin kanssa, joka luistimensa kärjellä juuri piirteli moitteettomia kahdeksikkoja ruumiinsa kallistuessa 45 asteen kulmassa jäätä vastaan. (Aivan kuin hän siten olisi tahtonut antaa armoniskun paljon pilkatulle painolaille.) Vapaaehtoinen huomasi tytön, tervehti ja alkoi sitten lähetä häntä yhä ahtaammissa kiekuroissa. Jos Jutka olisi vielä hetkenkään pysynyt paikoillaan, olisi vapaaehtoinen puhutellut häntä; mutta neitonen pani liiaksi arvoa muutamiin sovinnaisiin seurustelusääntöihin salliakseen miehen, jota hänelle ei ollut esitelty, saattaa itsensä sellaiseen asemaan. Neiti ei jäänyt paikoilleen, vaan kompuroi radan toiselle puolelle, missä näki yliluutnantti Aronin. (Hänen luisteluaan saattoi niihin aikoihin parhaiten nimittää kompuroimiseksi.)

— Aron, kysyi tyttö, — oletteko huomannut miten verrattomasti herra
Birnbaum luistelee.

— Birnbaum? Mistä olette saanut sen nimen? Vapaaehtoisen nimi on
Gyurkovics.

— Minua ette niinkään petä. Minä tiedän varmasti, että hänen nimensä on
Géza Birnbaum.

— Mutta rakas neiti Jutka, vaikka minä sanon, että hän on Gyurkovics!
Tamásilainen Géza Gyurkovics.

— Lyömmekö vetoa? Sata savuketta Birnbaumista!

— Mutta miten ratkaisemme vedon?

— Hän saa itse ratkaista…

Yliluutnantti kutsui luokseen vapaaehtoisen.

— On kysymys vedonlyönnistä… Sano neiti Jutka Brenóczylle nimesi.

Vapaaehtoinen sanoi nimensä, ja Jutka ojensi hänelle kätensä.

— Erehdyin, ja vasta muistan miettiä, ennenkuin väitän mitään.

Sitten hän kääntyi Aronin puoleen.

— Voitteko opettaa minulle kaunoluistelua? Tahtoisin niin kernaasti oppia…

— Valitan, etten ole edistynyt niin pitkälle, mutta minä suosittelen
Géza Gyurkovicsia oppimestariksi, hän on erinomainen luistelija.

Jutka käänsi kylmästä punastuvat kasvonsa vapaaehtoiseen päin ja kysyi hymyillen:

— Tahdotteko ottaa minut oppilaaksenne?

Kahden minuutin kuluttua lensi everstin tytär Géza Gyurkovicsin käsivarteen nojaten radan poikki moitteettomin kaarroksin.

Myöhemmin hän meni tapaamaan neiti Eliziä, joka istui penkillä juuri selittäen naapurittarelleen pitävänsä hassahtavina kaikkia miehiä, jotka ovat olleet innostuneita pohjoisnaparetkiin, Franklin ja Bering niihin luettuina.

— Kuka oli tuo sotilas, jonka kanssa luistelitte? kysyi neiti.

— Onko sittenkin olemassa telepatiaa? huudahti Jutka hämmästyneenä. —
Sillä vapaaehtoinenkin juuri kyseli teitä. Näin hän sanoi: kuka on tuo
mielenkiintoisen näköinen aatelisnainen, joka istuu tuolla penkillä?
Minä vastasin ylpeänä, että se on minun neiti Elizini.

Kun naiset sitten hämärissä aikoivat palata kotiin, polvistui huomaavainen vapaaehtoinen Jutkan eteen irroittaakseen hänen sievästä jalastaan luistimen. Silloin juuri Jutka nojautui neiti Eliziin ja kuiskasi hänen korvaansa:

— Oletteko huomannut, miten ihaillen vapaaehtoinen teitä silmäilee?

Eliz-neiti hymyili ylimielisesti.

— Hyvä Jumala, luulenpa että hän on niin nuori, että voisin olla hänen — sisarensa. (Hän aikoi sanoa äiti, mutta sanoi kuitenkin mieluummin sisar.)

Géza Gyurkovicsin luulotellulla ihailulla oli monta seurausta matkassaan. Ensimmäinen oli se, että hän joka päivä saattoi seurata naisia kotiin luistinradalta, toinen, että neiti Elizin puvussa saattoi ruveta huomaamaan eräitä aristokraattisia pyrkimyksiä, ja kolmas oli, että Jutka hämmästyttävän lyhyessä ajassa ei ainoastaan osannut piirtää kauniita kaarroksia, vaan muutenkin edistyi rientoaskelin luistelun moninaisissa taidoissa.

Sen saattoi itse everstikin huomata, kun hän kerran käyskenteli luistinradalla ja jäykän alentuvaisesti katseli Jutkaansa, joka kiinteästi vapaaehtoiseen painaltuneena huomattavan varmasti kaarteli pitkin ja poikin peilikirkasta rataa.

— Hyvä on, vapaaehtoinen, sanoi ylväs leijona, — hyvä on, mutta varokaa kuitenkin…

Minkätähden? Sitä hän ei sanonut.

Eversti oli salaa — niinkuin sanotaan — tarjonnut tyttärestään viisikymmentä sadalta. Hän ei sen enempää kiinnittänyt huomiota vapaaehtoiseen, vaikka tämä huomiota herättävällä tavalla kalistelikin miekkaansa hänen ikkunansa aha, ja Jutka ei toistaiseksi halunnut lähteä kotiinsa Wieniin.

TANSSIAISET BAJASSA.

Wienissä asuvan everstinrouvan kasvatusohjelman pääpykäliä oli se, että Jutka saisi kasvaa lastenkamarissa kahdeksantoistavuotiaaksi ja vasta sitten tulla esitellyksi seuraelämässä.

— Kyllä häneltä illusionit muutenkin jo varhain karisevat, ajatteli everstinrouva.

Äidille, joka vielä mielellään sallii ihailla lattiaan asti valuvaa tukkaansa ja kernaasti tanssii valssia, on sellainen päätös varsin luonnollinen. Everstilläkään ei periaatteessa ollut mitään siihen vastaansanottavana. Mutta ei hänellä ollut sitäkään vastaan, että bajalaiset sukulaiset tänä vuonna päättivät kutsua Jutkan tanssiaisiin. Niin tapahtui, että magyarilainen Jutka kahden huvikauden aikana luettiin täysikasvuisten naisten joukkoon, kun taas hänen itävaltalainen puoliskonsa vasta kaksi vuotta myöhemmin sai ylleen pitkät hameet ja astui ensimmäisiin tanssiaisiinsa arasti punastuen. On ihanaa voida elää elämänsä toistamiseen, niinkuin supécsárdáan.

Géza Gyurkovics selitti jo tammikuun alussa yliluutnantti Aronille — jonka erityisestä suojeluksesta hän saattoi ylpeillä —, että hän on pyytänyt Jutkan agraaritanssiaisiin, joten hän tietenkin ampuisi kuulan otsaansa, ellei ratsumestari päästäisi häntä Bajaan. Tällä kertaa hänen ei tarvinnut ryhtyä sellaisiin toimenpiteisiin, sillä ratsumestari — joka uskoi sillä tekevänsä suoranaisen palveluksen — antoi hänelle auliisti vapautta. — Myöskin kapteeni lähti rouvineen tanssiaisiin, ja yliluutnantti Aron ratsasti vapaaehtoisen kanssa ratsumestarin reen jäljessä.

Keskiyöhön mennen ei tanssiaisissa ollut tapahtunut mitään erinomaisempaa. Kun eversti, joka siihen asti oli pelannut pikettiä majurin kanssa, silloin tällöin muisti isänvelvollisuutensa ja vilkaisi tanssisaliin, saattoi hän tehdä sen mielenkiintoisen huomion, että hänen Jutkansa ja Géza säännöllisesti oleskelivat etäisimmässä nurkassa mahdollisimman kaukana vartioivista naisista.

Bács-kevéläinen seurue illasti yhdessä asettuen pitkän pöydän ympärille. Brenóczy otti tyttärensä viereensä istumaan, Géza taas löysi paikkansa pöydän alimmassa päässä; mutta kun tarjoilija oli tehnyt kierroksensa sampikaloineen, tunsi Jutka vetoa ja ratsumestarinrouva huomasi paikkansa pöydänjalan luona epämukavaksi, josta kaikesta oli seurauksena yleinen paikkojen vaihtaminen ja tuloksena se, että Jutka ja vapaaehtoinen joutuivat pöydän päähän istumaan vierekkäin.

Eversti, joka sillä välin oli tehnyt sen huomion, että pienellä ratsumestarinrouvalla oli ihmeellisen kauniit vaaleat hiukset, innostui kaatamaan samppanjaa lähimpiin laseihin. Kun hän huomasi yhden laseista Gézan omaksi, sanoi hän hyväntahtoisesti:

— Hyvä on, vapaaehtoinen, mutta olkaa kuitenkin varuillanne…

Supécsárdáan aikana tapahtui jotakin, josta minun täytyy kertoa, koska se antoi aihetta moniin juoruihin bácskalaisen varusväen keskuudessa. Géza Gyurkovics joutui nimittäin tanssiaisritarillisuuden sääntöjä rikkoen törmäämään yhteen suojelijansa, yliluutnantti Aronin kanssa. Omantunnonmukaisena ja puolueiden yläpuolella olevana kronikoitsijana tyydyn yksinkertaisesti merkitsemään tämän valitettavan tapauksen, jättäen ritarillisen lukijan asiaksi langettaa tuomion läsnäolleiden käytöksestä.

Mustalaiset virittivät Vékonydeszkakerités'in [Eräs csárdás. Mustalaissoittokunnat, joita Unkarissa on monta tuhatta, eivät koskaan saa puuttua kunnollisista tanssiaisista. Csárdásta tanssittaessa pyrkivät kaikki etevimmät tanssijat mahdollisimman lähelle soittajia.], ja Géza ja Jutka olivat väkivoimin ja viekkaudella tunkeutuneet läpi tanssivien piirin lähelle mustalaisprimásta. Samaan aikaan oli eversti asettunut ratsumestarinrouvan viereen salin ylimpään nurkkaan. Ratsumestarinrouva oli siksi varomaton, että teki leikillisen viittauksen everstin vänrikkivuosiin, ja eversti — jonka samppanja oli tehnyt hiukan hellämieliseksi — alkoi kertoa nuoruudestaan, vanhoista hyvistä ajoista, jolloin sotamiehen aikoessaan ladata piilukkopyssynsä ensin täytyi purra luodin kärki hampaillaan. Hän kertoi rouvalle koko elämäntarinansa ja osoitti kertomuksessaan ihmeellistä yksipuolisuutta. Italialaisia kaupunkeja, joissa hän oli majaillut, sanoi hän niiksi ja mitkä niiden nimet nyt olivatkaan, mutta kauniiden italialaisten naisten nimet, joiden luona hän oli asunut, hän muisti vielä tuoreesti (yhdessä heidän ristimä- ja sukunimiensä ynnä aatelisten arvonimiensä kera). Pitkään venyi, ennenkuin hän ehti ratsumestarinnimitykseensä…

— Häpeämättömän hitaasti meillä arvoasteikossa kohotaan! huokaili itsekseen ratsumestarinrouva, jota pitkästytti everstin kertomus.

Vihdoin hän lopetti ja katsoi tanssivia.

— Taasko ne tanssivat csárdásta? kysyi hän.

— Yhä vielä, selitti Aron.

— Ja Jutka yhä vapaaehtoisen kanssa? Pyydän teitä, yliluutnantti, erottakaa nuo molemmat… Jutka olkoon tanssimatta, tai tanssikoon jonkun toisen kanssa, mutta ei alati yhden ja saman…

Yliluutnantti riensi tanssivien luo:

— Jutka-neiti, rohkenen pyytää teiltä seuraavan tanssin.

Jutka pani suunsa suppuun; hän ei uskaltanut kieltäytyä, mutta hän koetti viekkaasti pujahtaa pälkähästä.

— Hyvin kernaasti, rakas Aron, mutta se ei riipu minusta, vaan herra Gyurkovicsista. Minä olen luvannut hänelle koko csárdáan, enkä minä tiedä, josko hän tahtoo antaa teidän tanssia minun kanssani…

(»Josko hän tahtoo antaa»: ensiluokkainen germanismi. Minä sen tiedän, mutta Jutka Brenóczy ei tietänyt.)

Yliluutnantti kääntyi vapaaehtoisen puoleen:

— Toivon, että suot minulle kierroksen.

— Sellaista ei koskaan ole varastossa! huudahti Géza, ja sitten hän lennätti onnellisena neitosensa ainakin yhdeksän kierrosta ympäri salia.

Naapurit nauroivat, nuoremmat kiihottivat Gézaa riemuiten, ja yliluutnantti punastui kaulukseensa saakka. Hyvän aikaa hän katseli veitikkaa, sitten hän tarttui häntä käsivarteen ja kuiskasi hänen korvaansa:

— Nyt minä käsken sinua lopettamaan tämän tanssin.

— Käsket? Vapaaehtoinen sanoi tämän yliluutnantille niinkuin kurdit huusivat Onodin kokouksessa: Eb ura fakó! [»Minua hänellä ei ole valta käskeä!» Nämä sanat lausuttiin Onodin kokouksessa v. 1707, jossa Unkarin riippumattomuus julistettiin. Myöhemmin ne muodostuivat siivekkäiksi sanoiksi ja sotahuudoiksi, joissa ylpeästi ilmeni aitounkarilainen kansallinen itsetunto heidän taistellessaan kurdeina (curuc = crux = risti) kansallissankariensa Bethlen Gáborin, Tökölyn Rákóczyn johdolla turkkilaisia vastaan.]

Yliluutnantti katosi mustalaisten lähettyviltä: viiden minuutin kuluttua hän palasi jälleen. Nyt oli hänellä miekka vyöllä. Hän oli hyvin vakava ja kalpea. Näin hän sanoi Gézalle — niin hiljaa, että vain hän ja Jutka sen kuulivat:

— Vapaaehtoinen Gyurkovics, minä käsken teitä heti lopettamaan tanssin ja viipymättä poistumaan kotianne!

Jutka oli vähällä purskahtaa itkuun. Joku saattoi hänet hänen isänsä luokse.

Vapaaehtoisesta tuntui tuokion ajan siltä, kuin seinät olisivat pyörineet hänen silmissään ja koko maailma syttynyt tuleen… Ei hän edes tietänyt, milloin ja miten joutui ulos tanssisalista, kun hän jo tapasi itsensä pihalla pimeän ja kylmän taivaan alla. Sitten hän oli jo samassa majatalon tallissa, minne oli jättänyt hevosensa. Lampun kitsaassa valossa hän kumartui rauhallisesti rouskuttelevan hevosensa kaulan ylitse ja ajatteli riemullista tanssia… Hänen rajaton katkeruutensa ja voimaton viha, joka paisutti hänen sydämensä, suli kyyneliin. Hän itki raivokkaasti niinkuin vitsottu lapsi.

Seuraavana aamupäivänä sai yliluutnantti, joka oli palannut Bajasta everstin ja ratsumestarin seurueessa, kirjeen Géza Gyurkovicsilta. Tämä kirje oli omituinen sekoitus pakotettua kunnioitusta ja vaateliasta röyhkeyttä. Vapaaehtoinen vaati hyvitystä häneen kohdistuneen loukkauksen johdosta, lausuen kirjeessään sen järkähtämättömän vakaumuksensa, että yliluutnantti (jonka tunnettua ritarillisuutta kohtaan hän tuntee ihailevaa kunnioitusta) ei arvoerotuksen tähden, joka tällä kertaa vallitsi heidän välillään, vetäytyisi täyttämästä seuramiehen velvollisuuttaan…

Aron sekä nauroi että harmitteli lukiessaan kirjettä. Illalla hän lähti tapaamaan Gyurkovicsia hänen asuntoonsa.

— Mitä sinä oikeastaan minusta tahdot? Tahdotko taistella, hinnalla millä hyvänsä?

— Hinnalla millä hyvänsä!

— Ja sinä luulet, että minä tahdon mitellä miekkoja sotamiehen kanssa?

— Sen uskon yhtä hyvin kuin sen, että olet kanssani laseja kilistänyt.

— Oikeastaan sinä olet loukannut minua!

— Se on sinun asiasi, herra yliluutnantti, minä vaadin hyvitystä vain siitä vääryydestä, jonka itse olen kärsinyt.

Aron istui hetken miettiväisenä poltellen paperossiaan.

— Minä en tahdo käsitellä asiaa virkateitse ja sentähden toivon, että jotenkin voimme siitä sopia.

— Me voimme helposti sopia… Minua on kohdannut julkinen häväistys, joka voidaan parantaa ainoastaan ase kädessä…

— Ja mitä aiot tehdä, ellen missään nimessä taistele kanssasi.

Mitä aion tehdä? Miten voi sellaista kysyäkään!

— Ammun kuulan otsaani.

Yliluutnantti kohautti olkapäitään ja meni. Mutta Géza Gyurkovics alkoi senjälkeen ajatella keinoa, millä pakottaa yliluutnantti kaksintaisteluun, joutumatta silti liiaksi arvojärjestelmän jalkakampiin. Sillä taistella hänen täytyi hinnalla millä tahansa, ellei hän tahtonut ikuisiksi ajoiksi joutua surullisen hahmon ritariksi Jutka Brenóczyn silmissä…

Vihdoin hän keksi keinon. Hänen mieleensä juolahti se, mikä vaikeuksissa juolahtaa jokaisen magyarin mieleen: hänen mieleensä juolahti suositus. Suosituksella ehkä voitaisiin saada aikaan, että Aronin täytyisi taistella hänen kanssaan.

Hän kirjoitti kirjeen Bács-Tamásiin. Kirjeen hän osoitti kaksoisveljelleen Bandille. Hän vaati Bandia tai äitiään tai jotakuta toista vaikuttamaan hiljaisen pakotuksen painon ylemmistä piireistä Aronille, sillä ellei yliluutnanttia saataisi taistelemaan Gézan kanssa, vakuuttaa hän kunniasanallaan, että hän — lopun tietää lukija jo ennestään.

Kirjeestä oli seurauksena, että Bandi Gyurkovics tuli Bács-Kevéen. Hän ajoi samoissa somissa kieseissä ja kuskina oli sama papukaijan vihreä husaari, josta jokainen vanhempi Gyurkovics lausui: Minun kiesini, minun husaarini. (Oikeastaan eivät kiesit enemmän kuin husaarikaan olleet yhdenkään heistä, vaan kuuluivat perheen hallussa olevaan sukukartanoon.) Itse Bandi oli hyvin ylhäinen rohkeakuosisessa metsästyspuvussaan. Takin nappien ja taskujen asettelu ilmaisi uskallettua erikoisuuden tavoittelua. Hän toi mukanaan suosittelukirjeen — Kalocsán arkkipiispalta, missä hänen ylevyytensä — joka luonnollisesti ei tietänyt, mistä oli kysymys — lämpimästi suositteli ratsumestarin suosioon vapaaehtoista Géza Gyurkovicsia, johon hän on kiinnittänyt suuria toiveita. Suosituksen oli nimirovasti (nyt myöskin paavin kamariherra) Nektáriusz Gyurkovics — joka tietysti oli yhtä vähän selvillä asian oikeasta laadusta — hankkinut Kalocsán arkkipiispanistuimelta.

Ratsumestari, jota Bandi riensi tervehtimään, tuli erittäin sydämellisesti vastaanottamaan bács-tamásilaista suurtilallista, kuitenkaan salaamatta tyytymättömyyttään Gézaa kohtaan.

— Se poika käyttäytyy niinkuin hän ei olisi mikään vapaaehtoinen, vaan vähintäänkin kenraali. Hän juo itsensä humalaan, panee toimeen häväistysjutun kahvilassa, asettuu vastustamaan patrullia ja kapinoi nyt päällystöään vastaan…

(Ratsumestarilla oli nähtävästi hiukan omituinen käsitys kenraalin oikeuksista.)

Kuitenkin, ennenkuin hän vielä oli ehtinyt sanoa sanaakaan tähän asiaan, oli yliluutnantti Aron jo keksinyt pääsyn ikävästä pälkähästä.

Aamuaskarten jälkeen hän sanoi lyhyesti Géza Gyurkovicsille:

— Odota minua ratsutallissa.

Itse hän tuli vääpelin seuraamana; vääpelillä oli pieni puulipas kainalossaan. Yliluutnantti astui vapaaehtoisen luo.

— Sinä pysyt yhä vaatimuksessasi?

— Kyllä minä pidän kiinni vaatimuksestani.

— Vääpeli, mitatkaa kaksikymmentä askelta.

Vääpeli mittasi, ja vaikk'ei Géza Gyurkovics ymmärtänyt vähääkään koko toimituksesta, päätti hän pysyä rauhallisena, tuli mikä tulikin. He asettuivat toisistaan kahdenkymmenen askelen päähän; vääpeli antoi Aronin käskystä kummallekin pistolin käteen.

— Pidä varasi! sanoi yliluutnantti komentoäänellä.

Vapaaehtoinen seisoi jäykkänä, puristaen pistolla kädessään.

— Tähtää minuun. Ymmärrätkö? Kun minä komennan, ammut…

Géza kohotti aseensa. Hän sai noin parikymmentä sekuntia tähtäysaikaa.

— Laukaise!

Pamaus kuului, luoti vinkui yliluutnantin korvan ohi.

— Vääpeli, antakaa vapaaehtoiselle toinen pistoli!

— Etkö sinä ammukaan? kysyi Géza punastuen.

— Pidä varasi!

— Mutta minä en tahdo ampua maaliin, minä tahdon kaksintaistella.

Yliluutnantti kohautti olkapäitään.

— Pidä varasi!

— Silloin minä en ammu. (Hän heitti pistolin maahan.)

— Miten tahdot, sanoi Aron välinpitämättömästi. — Minä en taistele, mutta milloin vain suvaitset, saat sinä ampua pilkkaan minua kahdenkymmenen askelen päästä. Mutta nyt minulla on tärkeämpiä tehtäviä.

Hän otti lakkinsa ja hävisi talliin vievän oven kautta.

— Hän on pilkannut minua! sähähti Géza loukkaantuneena.

JUTKAN ENSIMMÄINEN KIHLAUS.

Gyurkovicsin poikien historiaa en minä pidä minään romaanina ja — puhuakseni akateemisesti — en toivo sitä toistenkaan pitävän; kärsivällinen lukija saa kuitenkin suoda anteeksi, että nyt poikkeuksellisesti käytän romaanimaista käännettä ja yht'äkkiä muutan tapausten tapahtumapaikkaa.

Jättäkäämme siis syviin ajatuksiinsa vaipunut Géza Gyurkovics tallinovelle ja lähtekäämme kasarmin pihalle, jossa nyt tapahtuu merkillisiä asioita.

En aio kiinnittää huomiota neljännen rakuunaosaston miehistöön, joka tällä hetkellä (kasvot seinään ja selkä katsojiin käännettynä) oli asetettu riviin, jotta vääpeli helpommin löytäisi majurin keittiöstä löydettyyn kannukseen kuuluvan miehen. (Minä huomautan, että vääpelin tarkastellessa rivejä heitti noin viisi kuusi nuorta miestä pelonalaisia silmäyksiä saappaankorkoihinsa.) Enkä myöskään aio esitellä pihan ylimmässä nurkassa tirskuvia sotaravintoloitsijattaria, jotka muuten — vaikka tosin siinä määrin ylpeitä, että heidän mielestään sotilas alkoi korpraalista — ansaitsivat hyvinkin lukijani huomion. Herra everstistä minä aion puhua, joka ratsumestarinrouvan, Jutkan ja neiti Elizin seurassa käveli pihalla. Brenóczy oli juuri tavannut naiset kadulla ja oli kohteliailla sanoillaan houkutellut heidät valtakuntaansa.

Ratsutallin edustalla eversti pysähtyi yht’äkkiä. Hänen terävä silmänsä iskeytyi rakennuksen harjaa koristavaan tuuliviiriin.

— Vino! huudahti hän hämmästyneenä ja äkeissään.

Kolme naisen nenää (minä en sano: kolme pikku nenännykeröä, koska
Eliz-neiti oli mukana) kohosi ilmaan.

— Totta maar, vino! sanoi ratsumestarinrouva.

— Roistot! painosti eversti syvästi katkeroituneena.

Hän kuvitteli, että jotkut salaliittolaiset jonakin myrskyisenä yönä olivat nousseet kolmekymmentä jalkaa korkealle katolle hiukan vääntääkseen viiriä everstin kiusoiksi…

Sillä hetkellä kuului laukaus tallista. Eversti kohotti päätään aivan kuin vanha sotaratsu.

— Hä, mitä uusia tapoja täällä on otettu käytäntöön?

Pelästynyt husaari livahti samassa portin kautta ulos.

— Pysähdy! jyrähti eversti.

Vinosilmäinen pysähtyi hänen eteensä jäykkänä kuin pylväspyhimys.

— Kuka roisto on uskaltanut ampua itsensä.

— Teidän sankariutenne, herra eversti, ilmoitan nöyrimmästi, herra yliluutnantti Aron ja vapaaehtoinen.

— Mi-mi-tä??

— He tähtäävät toisiaan pistoleilla…

— Kaksintaistelu! sanoi eversti.

— Kaksintaistelu?

Jutka Brenóczyn kasvot kalpenivat niinkuin oranssinkukka, hänen silmäteränsä laajenivat peloittavasti. Niin hän siinä seisoi kuin Bero Bárczyn ihana rakastettu, salainen morsian, Kund Abigél… Kiusallinen puolen minuutin hetki kului. Eversti oli ensimmäinen, joka liikahti.

— Kyllä minä heitä avustan, sanoi hän kolkosti uhaten, heittäen miekkansa kainalon alle.

Hänen ystävällinen tarjouksensa tuli myöhään, sillä Géza Gyurkovics astui pihalle. Ensimmäinen, jonka hän näki, oli Jutka Brenóczy, ja ensimmäinen, joka hänet näki, oli Jutka Brenóczy.

Pihalla oli ainakin pari sataa ihmistä — rakuunat niihin luettuina, — mutta sittenkin Jutka riensi suoraan Gézan luo, kietoi tyttömäisen hennot kätensä hänen kaulaansa, veti vapaaehtoisen hämmentyneet kasvot turkinkaulustaan vasten ja sanoi itkevän naisen pehmeällä äänellä:

— Minä ei salli, että teitä surmataan!

Unkarin kieletär peitti tällä hetkellä itkevät kasvonsa, mutta pihalla olevat rakuunat ja sotaravintoloitsijattaret eivät seuranneet esimerkkiä, päinvastoin näytti siltä, kuin he olisivat vähäksyneet kahta silmäänsä.

Eversti päästi äänen, joka parhaiten muistutti kuolettavasti haavoitetun liettualaisen villihärän mylvintää.

— Ääretöntä! sanoi hän.

Tähän asti en ole tahtonut mitenkään olla epähieno, mutta nyt luulen tuskin vahingoittavan! Jutka Brenóczy paran hyvää nimeä, jos kerron, mikä jo kaksi viikkoa oli painanut tytön mieltä. Géza Gyurkovics oli pari viikkoa aikaisemmin suudellut Jutkaa. Jäällä se oli tapahtunut, muualla se olisi ollut mahdotonta. Hämärsi jo, radalla luisteli enää vain pari koulupoikaa, eikä Jutka vielä tahtonut luistelustaan luopua. Rohkeassa käänteessä — he kiersivät juuri sumun peittämää pillistöä — tunsi tyttö yht’äkkiä vapaaehtoisen kuumien huulten koskettavan jääkylmää pikku korvaansa… Hetken näytti siltä, kuin Jutka olisi tahtonut vapauttaa sormensa Gézan käsistä. He kamppailivat keskenään, sitten herpaantui tytön käsi, ja kolmannella kaarroksella hän tarttui yhä kiinteämmin seuralaiseensa. Neljännellä kierroksella hän vastasi jo niin innokkaasti hänen kädenpuristuksiinsa, että tuntui siltä, kuin hän ei kuuna päivänä olisi tahtonut päästää valkosormikkaista kättä. Sitten yhtäkkiä hänessä heräsi ikuinen Eeva.

— Nyt te varmaan minua halveksitte? kysyi hän tuskallisesti hymyillen.

Géza Gyurkovics, joka siihen aikaan ei vielä tietänyt, että rakastuneiden neitosten mieliajanviete on tuntea itsensä halveksituiksi, joutui miltei raivoon. Miten voikaan ihminen olla niin mauton?

— Ääretöntä! sanoi siis eversti kasarmin pihalla.

Entä vapaaehtoinen? Kahden askelen päässä hän teki kunniaa vieden kätensä lakille.

— Herra eversti, minulla on kunnia pyytää tyttärenne kättä!

Ratsumestarinrouva oli ensimmäinen, jonka mieleen juolahti, ettei yhden rakuunaosaston ja neljän sotaravintoloitsijattaren läsnäolo ollut ehdottomasti välttämätön tällaisen perhetapauksen selvittelyyn. Hänen ehdotuksestaan lähti seurue upseeripaviljonkiin. Eversti astui edellä uhmaten kohottaen päänsä, kiertäen äkeissään viiksiään; hän oli niinkuin järkähtämätön sankari Kont, astuessaan kuningas Zsigmondin puheille. Jutka oli äkkiä käynyt kovin pelonalaiseksi. Käydessään kasarminportin läpi hän heitti kaipaavan katseen maantielle, aivan kuin olisi tahtonut syöksyä sinne ja paeta suin päin Wieniin äidin luo.

Kului runsas neljännestunti, ennenkuin lainkaan saattoi puhutella everstiä. Hän käveli vain tömisevin askelin edestakaisin huoneistossa ja toisti toistamistaan:

— Minä olen aasi! Jumala nähköön minun sieluni pohjaan, minkälainen vanha aasi minä olen!

Sitten hän katsoi raivokkaasti ympärilleen, nähdäkseen olisiko ketään, joka rohkeni väittää häntä vastaan. Onneksi ei kukaan ollut niin uskalikko.

Sitten — ja niin kävi hänelle kasarmissakin, kun hän ylenmäärin suuttui — saavutti hän vihansa mittakaavan keskikorkeuden ja juonti kasvonsa peloittavan lempeiksi. Hän istahti, nojasi rystynsä polviinsa ja kävi leikkisäksi niinkuin huvinäytelmässä. Mutta hänen äänessään oli hiukan alakuloinen kaiku.

— Sinä siis rakastat häntä, minun jumaloitu tyttäreni? Ja hän, mallikelpoinen, rakastaa sinua… Hän pyytää sinun kättäsi ja ottaa sinut puolisokseen… Hänestä tulee armollinen herra vapaaehtoinen ja sinusta yksivuotisen vapaaehtoisen armollinen rouva, ja minusta taas — minusta tulee teidän lapsenpiikanne… Sillä jos hänestä voi tulla aviomies ja sinusta hänen rouvansa, voi minusta tulla lapsenpiika… Koreaksi käy kaikki, jos koko maailma teidän hääpäivänänne on ylösalaisin…

Jutka purskahti itkuun, ratsumestarinrouva ehätti väliin yrittäen rauhoittaa Brenóczya, mutta eversti hymyili lempeästi.

— En totisesti minä ole vihainen! Minä olen hyvin onnellinen; suvaitkaa huomata, miten tämän suuren onnen tähden tuskin voin pysyä nahassani…

Nyt palasi jo Gézankin rohkeus, ja hän alkoi puhua. Hän sanoi ainoastaan tahtoneensa antaa everstille hyvitystä ja oli sentähden pyytänyt Jutkan kättä… Mutta hän rakasti todella Jutkaa, ja niin kauan kuin tyttö pysyi hänessä, piti hän häntä kihlattunaan… Hän pyysi ainoastaan kaksi vuotta tehdäkseen itsestään miehen, sitten hän tulee uudestaan pyytämään Jutkan kättä… Hän pysyy sanassaan tai ampuu kuulan otsaansa…

Perhenäytelmän viimeinen kohtaus päättyi seuraavana päivänä siten, että eversti saattoi Jutkan asemalle, sääli hänet ensimmäisen luokan vaununosastoon ja lähetti hänet Eliz-neidin saattamana Wieniin. Hän antoi tyttärelleen kirjeenkin vietäväksi äidille, ja kertoi siinä tunnollisesti kaiken, mikä oli tapahtunut.

Kun kaunistukkainen everstinrouva Kant-kadun varrella olevassa huoneistossaan luki miehensä kirjeen vilkaisten aina lomassa vapisevan Jutkan kasvoja, purskahti hän nauramaan, niin että kyynelet valuivat. Hän nauroi usein ja sydämellisesti, ja jos hän ikkunastaan näki, miten tuuli vei joltakin lakin, täytyi hänen purra nenäliinaansa, etteivät palvelijat kuulisi hänen rattoisuuttaan. Muuten raikui hänen naurunsa niin herttaisena kuin alttoäänisen satakielen liritys. Mutta nyt hän ei voinut hillitä itseään. Hän heittäytyi sohvalleen ja huusi ääneen riemuaan, ja kamarineitsyen täytyi myöhemmin ommella hänen pukunsa kolmesta kohdasta…

Seuraavana päivänä hän tarkasti Jutkan puvuston ja leikkasi hänen hameenhelmansa neljä tuumaa lyhyemmiksi.

— Voi äiti, sanoi Jutka, — nythän minä olen aivan kuin mikäkin balettitanssijatar!

— Sinä olet sen näköinen, kuin neljätoistavuotiaan tytön täytyykin olla…

— Mutta minä olen täyttänyt kuusitoista!

— Neljätoista! sanoi everstinrouva ankarasti ja järkähtämättömästi.

Kun hän sitten vei tyttärensä kävelemään, pani hän ison, pitsireunaisen lastenhatun hänen päähänsä; tädit taputtivat kleine Magyar'in ruusunpunaisia poskia, ja sedät antoivat hänelle makeisia.

Noin kaksi viikkoa myöhemmin vietiin Jutka taas tanssiaisiin: vapaaherratar Pardubiczin lastentansseihin. Nuori paroni Pardubicz, joka jo oli Teresianumin viidennellä luokalla, koetti aluksi hakkailla häntä, mutta huomasi pian, että Jutka oli hyvin lapsellinen pieni hanhenpoikanen…

ÄIDIN SYDÄN.

Hyvään aikaan ei tapahtunut mitään mainitsemisenarvoista.

Géza Gyurkovics suoritti myöhemmin upseerintutkintonsa. Tietopuolisessa sotataidossa hän tosin osoittautui surkuteltavan tietämättömäksi, mutta koska hän istui reippaasti satulassa ja osasi kaikuvalla äänellä komentaa rakuunaosastoa ja kun tutkijoiden korviin oli tullut huhu, että Gyurkovics empimättä ampuisi kuulan otsaansa, jos hänet reputettaisiin, niin isät tekivät päätöksensä hänen edukseen.

Jo aikaisemmin oli hänessä kypsynyt päätös ruveta sotilasalalle, ja tultuaan nimitetyksi reserviupseeriksi hän palasi viipymättä bács-kevéläiseen varusväkeen suorittamaan kuusikuukautista koepalvelustaan.

Koko sinä aikana eivät Jutka ja hän saaneet nähdä toisiaan. Eversti oli kyllin viisas vaatiakseen Gézalta kunniasanan, ettei hän ilman erityistä lupaa käy tervehtimässä tyttöä, ja Géza, kuten lukijani tietävät, ampui kernaammin kuulan otsaansa kuin petti sanansa. Kuitenkaan ei kielto käsittänyt kirjeenvaihtoa, ja rakastavaiset riensivät mahdollisimman paljon käyttämään hyväkseen everstin muistamattomuutta.

Everstin tytär, aloitti kirjeenvaihdon Wienistä seuraavilla valituksen sanoilla:

»Minä olen kovin onneton, sillä täällä ne kohtelevat minua aivan kuin jotakin koulutyttöä. Äiti konfiskeeraa (alkuperäisessä kirjeessä oli: konfixhkiiraa!) päivittäin jotakin minun isästäni, ja jos minä yhä edelleen nuorrun samassa määrin, täytyy minun ennen pitkää hankkia itselleni imettäjä. Mutta vielä silloinkin minä jumaloin sinua — j.n.e…»

Sitten: »Kirjoita tällä osoitteella: Hero ja Leander — poste
restante.»

(Olisi mielenkiintoista tutkia kerran, mistä kaikki tytöt ovat päässeet poste restante-järjestelmän perille. Sillä kaikki tuntevat sen.)

Joka viikko he kirjoittivat toisilleen useastikin, neli-, kahdeksan-, kaksitoistasivuisia kirjeitä. Mielestäni ei ole tarpeellista jäljentää tähän kaikkia sataaseitsemäätoista — keskimäärin kahdeksansivuista kirjettä — lienee kylliksi, jos teen pienen poiminnon niistä. Kas tässä: Tähti, kukka, meri, aurinko, — monta tuhatta miljoonaa, lukemattomia, mittaamattomia, sanomattomia — onni, suru, kuolema, kärsimys, toivo, autuus, — iäti, ei koskaan…

Näihin kirjeisiin liittyi usein hauskoja lähetyksiä. Jutka lähetti välistä valokuvia, harvemmin kiharoitaan, useimmin kuivattuja kukkasia. Géza Gyurkovics lähetti parhaasta päästä suukkosia. Miten paljon tätä viimeksimainittua tavaraa mahtuu yksinkertaiseen kirjeeseen, sitä en näin käden käänteessä voi laskea.

Loppui vihdoin kuusikuukautinen koepalvelus, ja Géza määrättiin budapestiläiseen rykmenttiin aliluutnanttina vakinaiseen palvelukseen. Tuskin hän oli asettunut pääkaupunkiin, kun Jutka jo kirjoitti hänelle Bács-Kevéstä. Eversti oli heti aliluutnantin lähdön jälkeen noutanut tyttärensä Wienistä. Jutka oli näet lyhyiden hameiden katkeroittamana kirjoittanut niin surumielisen, ikävöivän, rukoilevan ja nöyrän kirjeen, ettei ankara sotilas voinut sitä vastustaa…

— Vien hänet pariksi viikoksi luokseni, sanoi hän rouvalleen.

Tietysti Jutka aloitti jälleen dualistisen elämänsä siellä, missä hänen oli täytynyt pannaanjulistuksen tähden siitä luopua. Ensi työkseen hän lahjoitti pois kaikki lyhyet hameensa, sitten hän maata laahaavalla hameella ja vihatun lastenhatun sijaan hankitulla rohkeamuotoisella kolibri-stillebenhatulla hurmasi koko armeijan ja nostoväen. Ja — kaikin puolin noudattaakseen elämässään perusohjeitaan — hän poltti iltapäivisin salaa yhden isänsä savukkeen, joka tuotti hänelle sangen ankaria ponnistuksia itsensä voittamisessa.

Näihin aikoihin tapahtui, että Bandi Gyurkovics aikaisemmin mainituilla perhekieseillä ilmestyi Bács-Kevéen ja kävi tervehtimässä Brenóczyja.

Tervehdyskäynnin alkuvalmistuksissa on huomattava eräs keskustelu Bandin ja hänen äitinsä välillä. Se koski Gézan kihlausta. (Ilmaisemalla sanan kihlaus harvennettuna olen tahtonut kuvata hänen armonsa sitä kohtaan osoittamaa purevaa ivaa.) Kun hänen armonsa ensi kerran kuuli puhuttavan poikansa kihlauksesta, remahti hän isoon nauruun.

— Mutta tässä ei ole kysymys mistään pilasta, sanoi Bandi, joka tunsi veljensä itsepäisyyden. — Jos Géza kerran on päättänyt, menee hän myös naimisiin tytön kanssa.

— Anna hänen vain mennä naimisiin, niin ei hän koskaan mene naimisiin! viisasteli rouva Gyurkovics, joka usein osoitti omituisia loogillisia käänteitä.

Kun hän kuitenkin muutamia kuukausia myöhemmin alkoi aavistaa, että hänen itsepäisen poikansa mielessä sittenkin liikkui sellaisia aikeita, vihastui hän ankarasti. Rouva Gyurkovicsin mielipide oli — kuten aikaisemmin olen maininnut — että kaikki miehet, jotka menevät naimisiin, ovat hulluja. (Kunnioitettavina poikkeuksina piti hän kuitenkin myöhäisempiä vävypoikiaan.) Lempeämmin arvosteli hän ainoastaan niiden poikiensa avioliittoja, joiden rouvien isät kuuluivat korkeimmin taksoitettujen joukkoon. Muuten oli hänen mielestään onnellisen avioliiton perusehtoja se, että mies oli ehtinyt kypsyneeseen ikään, joka alkoi kolmannenkymmenennen ikävuoden tuolla puolen.

— Tahtoisinpa kernaasti tietää, millä he oikeastaan aikovat perustaa perheen? kysyi rouva Gyurkovics. — Eihän heillä kuulemma ole ropoakaan.

(Jonkin verran = 50,000 floriinia; rahaa = 100,000 floriinia; varakas = 200,000 floriinia; hyvin varakas tai paljon rahaa = ei ole olemassa.)

— Millä hän aikoo perustaa perheen? mietti Bandi Gyurkovics. — Ehkä hän luottaa siihen, että äiti menee hänen edestään takuuseen… [Unkarissa, samoinkuin useimmissa Euroopan maissa, täytyy armeijassa toimivan upseerin esittää takuumiehet aikoessaan mennä avioliittoon.]

— Kuka hänelle menisi?

— No äiti…

— Minäkö? Entä mihin minä menisin?

— Takuuseen!…

— Jotta hän voisi mennä naimisiin sen tytön kanssa?

— No niin…

Siihen sanoi rouva Gyurkovics jotakin hyvin kummallista.

Näin hän sanoi:

— Olemmeko sitten Aasiassa, villien parissa, että poika ajattelisi sellaista äidistään? Vai sitä vartenko minä olen olemassa, että naittaisin kenen hyvänsä kuninkaan sotilaista?

Tämä takaperoinen ajatus, että Géza naisi köyhän tytön, huolestutti kaikesta huolimatta kuitenkin äidin sydäntä. Hän huomasi, että hänen oli pakko tehdä jotakin, ellei nyt muunkaan vuoksi, niin kuitenkin omantuntonsa rauhoittamiseksi. Kerran sanoikin hän sitten Bandille, että tämä lähtisi Kevéen ja kävisi tervehtimässä Brenóczyja.

— Lähde heille ja juonna naamasi niin yksinkertaisen näköiseksi, kuin ei sinulla olisi yhtään mitään mielessä… Ehkä saat silloin selville jotakin, mikä voi meitä hyödyttää…

Eversti vastaanotti nuoren herran erittäin sydämellisesti. Sittenkun Gézan elämänrata oli käynyt varmemmaksi, punnitsi isäkin vakavammin avioliiton mahdollisuuksia. Bandilla oli sitäpaitsi vaatimaton, mutta ei suinkaan peloittava kyky, jonka avulla hän saavutti Brenóczyn myötätunnon ja joka kyky häntä muuten suuresti auttoi elämäntaistelussa: hän saattoi saada kasvoihinsa miellyttävästi rajoitetun, niin sanoakseni erikoisen — sanalla sanoen vilpittömän yksinkertaisuuden ilmeen, joka jo ensi näkemällä avasi hänelle tien rehellisten ihmisten sydämiin. Jo koulussakin oli hän tämän ominaisuutensa avulla voittanut helläsydämisimmät opettajansa puolelleen näyttelemällä ahkeraa, mutta hidastajuista oppilasta — vaikka hän itse asiassa oli penikka älyltään, jonka vain hänen laiskuutensa etevämmyydessä voitti. Joka nyt kerran näki hänen ruskeat kasvonsa ja hiukan surumielisesti katsovat silmänsä, ajatteli itsekseen: Tämä poika ei liene mikään kynttilä, mutta varmaankin hän on luonne, ellei tosin erittäin henkevä, niin ainakin syvästi tunteva ihminen…

Jutkan saattoi tämä tulevan langon käynti aluksi hämilleen. Hän tunsi arkaa kunnioitusta Bandia kohtaan, jonka Gézaa muistuttava yhtäläisyys häntä peloitti. Myöhemmin, iltapäivän kuluessa, hänen rohkeutensa palasi, ja silloin huomasi, että everstin Jutka tilaisuuden sattuessa saattoi osoittautua harvinaisen rakastettavaksi. Hän tunsi, että tämä käynti merkitsi hänelle hyvin paljon, ja sentähden hän tahtoi antaa monenlaisten kotoisten hyveiden miellyttää Bandia, mikä myös sangen suuressa määrin hänelle onnistui. Pisara mielenliikutusta, jonka hänessä saattoi huomata, teki hänet suorastaan vastustamattomaksi.

Bandi siirsi keskustelun usein kaksoisveljeensä, puhuen hänestä suopeasti, niinkuin on tapana muistella hemmoteltua lasta. Mutta kun hän illan tullen jälleen nousi kieseihinsä, myönsi hän hiljaisessa mielessään, että Gézalla sittenkin on järki tallella.

— Sinä saat lähteä sinne vielä kerran, sanoi rouva Gyurkovics paria päivää myöhemmin. — Sinun täytyy olla olevinasi aivan kuin et mitään erikoisempaa hautoisi, mutta sinun täytyy kuitenkin tilaisuuden tullen puhua Gézasta… Sano heille, että hän on hullu, tappelupukari, velkojentekijä… ja kortinpeluu! Se tekee hyvää…

Tällä kertaa Jutka vastaanotti Bandin niinkuin uskotun ystävän. Hän vei hänet pieneen huoneeseensa, — jonka sisustus muistutti huonekoristuksia kansannäytelmässä Ördög pirulái [Pirun pillerit] — siellä hän istutti hänet kiikkutuoliinsa ja juorusi hänen kanssaan kahden tunnin ajan. Hän ei laiminlyönyt tarjota hänelle muitakin nautintoja, hän hyvitteli vierastaan savukkeilla ja konjakilla, pirskotteli Bandin käsille hajuvettä ja nenäliinaan lavendeliöljyä.

Kolmannella vieraskäynnillään Bandi vei kukkavihkon Kevéen ja toi sieltä kotiaan Tamásiin Jutkan valokuvan. Tästä käynnistä seurasi, että Jutka uskoi hänelle kaiken. Pyöristetyssä ja yhtäjaksoisessa esitelmässä, oikein kaunopuheisesti hän ilmaisi hänelle sydämensä surut, aivan kuin hän ei ensi kertaa olisi kertonut rakkautensa tapahtumia. Eikä hän ensi kertaa kertonutkaan, sillä ennen Bandia oli neljä viisi wieniläistä ja yksi tai pari kevéläistä ystävää kuullut Jutkan surumielisen kertomuksen, paitsi kapteeninrouvaa ja kaikkein pienintä sotaravintoloitsijatarta, jonka somilla käsitöillä huomaavainen Jutka jouluna tavallisesti yllätti herra everstiä ja hänen rouvaansa.

Samalla hän höysti kertomuksiaan pienillä itkukohtauksilla ja luki lopuksi muutamia Gézan kirjeitä. (Tähti — kukka — ikuisesti y.m.)

Bandilla oli, kuten jo mainitsin, niin miellyttävät ja luottamusta herättävät kasvot, että ne suorastaan herättivät sellaisia tunnustuksia.

— Minä olen hyvin onneton, sanoi Jutka, — sillä koko maailma on minua vastaan…

Bandi riensi ihmiskunnan nimessä panemaan vastalauseensa sellaista, hänenkin kohdalleen osuvaa syytöstä vastaan.

— Kuinka voitte niin sanoa, Jutka-neiti?

— Ettekö te sitten olekaan minun viholliseni?

— Teidän — minä? Minä teidän!

Tämä Bandin lausunto ilahdutti paljon Jutkaa.

— Kuinka jalo te olette, Bandi! Katsokaa, minun sydämeni kuiskasi jo minulle, että te olette sellainen… Tänään näen teidät vasta kolmannen kerran, mutta lukuunottamatta isääni en kehenkään niin luota kuin teihin…

(Hän sanoi: lukuunottamatta isääni — mutta itse asiassa oli hänen isänsä ainoa, jolle hän ei virkkanut mitään.)

Kun rouva Gyurkovics sitten huolellisesti tarkasteli Bandin mukanaan tuomaa valokuvaa, sanoi hän näin:

— No katsohan — ja oikein soma!

Bandi sai pari päivää myöhemmin kirjeen Jutkalta. Tämä kirje oli grafologisestikin erikoisen mielenkiintoinen todistuskappale, sillä tyttö alkoi näihin aikoihin muodostaa helmenpyöreitä pieniä kirjaimiaan ylimyksellisen korkeiksi heinäsirkkakirjaimiksi. Hän kirjoitti, että kevéläiset upseerit panevat toimeen pienen juhlan, johon hän rykmentin puolesta innokkaasti pyysi Bandia tulemaan.

— Lähde, poikani, sanoi rouva Gyurkovics.

Hellän äidin sydämen täytti jokin suloinen aavistus. Annahan olla, everstin tytär alkaa kiintyä Bandiin. Jos hän rakastuu häneen — ja kaikilla Gyurkovicsin pojilla oli kyky saada kaikki tytöt rakastumaan itseensä, — jos Jutka rakastuu häneen, ajatteli hän, silloin hän joka tapauksessa rikkoo välinsä Gézan kanssa, eikä Bandi ota vaimokseen sellaista tyttöä, joka on osoittautunut niin muuttelevaiseksi…

Kohottakaamme lakkiamme äidin sydämelle, joka lastensa vapauden nimessä taistelee kekseliään viekkauden vasamilla.

Kun Bandi palasi bács-kevéläisistä huveista, alkoi rouva Gyurkovics kysellä:

— Tanssitko hänen kanssaan?

— Tanssin. Csárdáan ja katrillin.

— Mistä puhuit hänelle?

— Sanoin, että Géza on kortinpeluri…

— Se kuuluu joltakin, sinä uljas urho! sanoi rouva Gyurkovics itsekseen jättäessään poikansa yksikseen vaihtamaan vaatteita.

Bandikin sanoi jotakin itsekseen, ryhtyessään peseytymään. Näin hän sanoi:

— Äiti parka, jospa hän tietäisi, ei hän koskaan olisi synnyttänyt minua!

(Ellen erehdy, on tämä lause kotoisin tappelupukari Elefántovicsilta, joka tavallisesti käytti sitä, kun hänen vastapelaajansa tarokissa kaatoi hänen pagátinsa.) [Tarok on hyvin yleinen, mutta samalla sangen vaikea unkarilainen korttipeli. Siinä käytetään erityisiä kortteja, joista tärkeimmät ovat: skiz, xxi ja pagát. Pelaajia on seurueessa kolme.]

VIELÄ ÄIDIN SYDÄN.

Heinäkuussa tapahtui, että aliluutnantti Géza Gyurkovics teki Budapestissä anteeksiantamattoman kevytmielisyyden. Köyhänä upseerina hän antoi näet houkutella itsensä kasinossa eräänä yönä pelaamaan kolmen peloittavan pelipukarin kanssa. Tosin hän kyllä voitti neljätuhatta floriinia sinä yönä, mutta silti ei meillä ole oikeutta antaa anteeksi hänen nuorenmiehen ajattelemattomuuttaan.

Aluksi hän katseli vain syrjästä noita kolmea peliteikaria. Yksi oli bácskalainen, toinen sároslainen ja kolmas erdélyiläinen armenialainen. Géza pani merkille, että sároslainen pelasi uhitellen tahtoen peloitella toisia, bácskalainen taas hajamielisen hienostelevasti ja armenialainen miten milloinkin, usein kuitenkin voittaen. Oikeastaan ei siinä mitelty voimia; herrat pelasivat maltillisesti, suorastaan toisiaan säästellen: he muistuttivat kolmea miekkailijaa, jotka mittelevät miekkojaan vain aikansa kuluksi. Jos joku voitti suuren panoksen, tilasi hän samppanjaa, jonka he sitten joivat muut paitsi Géza, joka kieltäytyi. Keskiyön jälkeen jakoi armenialainen Gézallekin kortit.

— Tee meille seuraa, mehän pelaamme vain leikin vuoksi.

Aliluutnantti teki alussa muutamia erehdyksiä, joille teikarit sydämellisesti nauroivat. Hän otti kortit kahden sormenpäänsä väliin, aivan kuin olisi tahtonut nipistää niitä korvista. Myöhemmin kääntyi onni hänelle suopeaksi, ja silloin jo vastapelaajat lämpenivät. He eivät mitenkään päässeet selville hänen järjestelmästään, sillä nähtävästi hän pelasi ilman mitään johdonmukaisuutta, milloin uhkarohkeasti hyökäten, milloin aiheettomasti peräytyen. Kuitenkin hän voitti alinomaa, ja kortit pysyivät hänen kädessään yhtä varmasti kuin miekka nuoren Siegfriedin kädessä. Armenialainen poistui aamupuolella, ja päivän valjetessa oli Géza puhdistanut molemmat toiset.

Kotona hän luki rahat. Hän oli voittanut ropoa vaille neljätuhatta floriinia ja lisäksi vaakunakoristeisen käyntikortin, jonka sárospiirikuntalainen oli antanut hänelle neljänsadan floriinin pantiksi.

Kysytään: mitä tekee aliluutnantti, jos hän äkkiarvaamatta saa neljätuhatta floriinia? Vastaus: hän tekeytyy sairaaksi voidakseen sillä perusteella pyytää kuuden viikon loman.

Géza — ottaen huomioon verevän ja terveen ulkomuotonsa — päätti, että hänen sairautensa on oleva polvessa. Hän tunsi erään siviililääkärin, jonka neuvoa hän tässä kysyi, ja tämä esitti hänen valittavakseen neljä tautia: ischiaksen, gonitiksen, artritiksen ja lopuksi tumor albus articulorumin. Aliluutnantti väliisi artritiksen, koska tämä nimi teki häneen mahtavimman vaikutuksen.

Kerran, kun hän ratsumestarin seurassa nousi kasarmin portaita, hän valitti tuskallisesti ja puri huultaan.

— Mikä sinua vaivaa? kysyi ratsumestari..

— Ei mikään! Minun aasimainen polveni vain…

— No no, täytyy olla varovainen.

Toisen kerran pani esimies merkille, että Gyurkovics laahusti kasarmin pihan poikki.

— Sinua jokin vaivaa! Miks'et puhu lääkärille?

— Ei siihen kannata sanoja tuhlata… jos neuvottelisin tohtorin kanssa, tiedän, että hän kieltäisi minua ratsastamasta, enkä minä tahdo ruveta sotarosvoksi…

Mitta oli kukkurallaan, kun Géza kerran oli pyörtyä satulassa ratsastamaan lähdettäessä.

— Varmaankin särkee taas polveasi, sanoi ratsumestari, — mutta te nuoret olette niin kevytmielisiä, että ette mene lääkärille.

Seuraavana päivänä hän itse lähetti Gézan rykmentinlääkärin luokse. Vaikka Géza omantunnon mukaisesti luetteli kaikki artritis-symptomit, tuli tohtori kuitenkin siihen johtopäätökseen, että hänellä oli gonitis, joka osaltaan todistaa lääketaidon horjuvaisuutta.

Niin tapahtui, että Géza Gyurkovics lähti kuuden viikon kylpymatkalle Herkules-kylpylään. [Kuuluisa kylpylä 3 penikulmaa pohjoiseen etelärajalta, missä kolmen valtakunnan rajat yhtyvät toisiinsa: Unkarin, Serbian ja Romanian.] Hän otti mukaansa palvelijansakin, jolle hän oli teettänyt kauniin jahtilivrean sárospiirikuntalaisystävänsä rahoilla.

Hän oli ollut jo kaksi päivää Herkules-kylpylässä, kun hän illalla meni tanssisaliin, missä parhaillaan jokailtaiset huvit olivat käynnissä. Siellä hän tapasi erään leiniäpotevan upseeritoverinsa, joka kertoi hänelle kylpylaitoksen juoruja.

— Kuka on tuo kaunis, vaalea rouva? kysyi Gyurkovics osoittaen muuatta salin nurkkausta.

— Kaunis Poldi. Tavattoman hilpeä jalosukuinen wienitär. Tänään iltapäivällä tutustuin koko hänen seurueeseensa.

Kaunis rouva oli suuren seurueen ympäröimänä, ja hän oli heläjävän raikkaalla iloisuudellaan kiinnittänyt Gézan huomion itseensä. Hänen naurunsa oli sointuva niinkuin lirittävän satakielen laulu. Nähtävästi hän piti lystiä erään tanssivan romanialaisen seuramiehen kustannuksella.

— Jos pidät valssista, suosittelen sinulle erityisesti kauniin Poldin tuttavuutta, jatkoi reumaattinen toveri.

— Esittele minut, sanoi Géza Gyurkovics, joka tällä hetkellä unohti sekä artritiksen että gonitiksen.

Kaunis rouva, jolle hänet esiteltiin, tanssi aivan ihmeellisesti. Hänestä saattoi nähdä, että hän joka hermossaan tunsi soiton kevytmielisen melankolian ja että hän intohimoisesti rakasti tanssia, ei tanssijan, vaan soiton tähden. Géza Gyurkovics, joka myöskin oli kuuluisa erinomaisena tanssijana, tunsi saaneensa siivet tanssiessaan. Heidän täytyi kuitenkin pian luopua tanssista, sillä kauniille rouvalle sattui pieni onnettomuus: hänen runsas tukkansa aukeni ja valahti hänen selkäänsä pitkin niinkuin parvi kullankeltaisia, vapaaksi päässeitä käärmeitä.

— Kiitos, riittää jo! Minun tuhma tukkani irtaantuu alinomaa… Miten kauan viivytte täällä? kysyi hän sitten Gézalta.

— Pari viikkoa, niin kauan kuin viihdyn.

— Minä pidän huolta siitä, että viihdytte, sillä teidän veroisianne tanssijoita ei kasva joka oksalla…

Reumaattinen aliluutnantti tuli samassa ja sanoi tutunomaisesti:

— Älkää vain saattako hänen päätään pyörälle, jalosukuinen rouva, sillä hän on jo puolittain sulhasmies.

Sitten hän kääntyi Gézan puoleen sanoen unkariksi:

— Älä ota häntä vakavasti. Hän on viekas ja hullaannuttaa itseensä koko maailman…

Vaalea rouva pyöristi silmänsä.

— Niin nuori? Vahinko! Miten olette voinut tehdä sellaisen tyhmyyden? —
Niin niin — pyydän anteeksi…

— Älkää ujostelko, — rohkaisi Géza.

— Mutta miten olette kuitenkin tehnyt jotain sellaista? Ja aivanko totinen juttu?

Géza kohautti olkapäitään.

— Olen sidottu sanaani…

— Te mahdatte olla suuri luonne… Mutta suoraan sanoen, minä en rakasta suuria luonteita, sillä tavallisesti ne ovat ikäviä ihmisiä… Luulen kuitenkin, että te olette loistava poikkeus…

— Teidän jalosukuisuutenne hemmottelee minua…

— Älkää ihmetelkö sitä, — minun iässäni saa nainen tyytyä itse mielistelemään nuoria miehiä…

Géza arvosteli hänet kolmenkymmenen tai kahdenneljättä vanhaksi. Muistaen toverinsa varoitukset hän vastasi kohteliailla hävyttömyyksillä kauniin rouvan mairitteluihin. Tämä sävy kuitenkin nähtävästi hyvin huvitti kaunista Poldia.

— Onko morsiamenne kaunis?

— Se on makuasia…

— Näyttäkää minulle hänen kuvansa. Näyttäkää, sillä muuten pakahdun uteliaisuudesta… Näyttäkää vain rohkeasti, sillä minä en tunne näiltä main ketään, ja muuten — onhan hän morsiamenne!

Géza otti taskustaan medaljongin ja antoi sen kauniille rouvalle. Kaunis rouva heitti pikaisen silmäyksen Jutkan kuvaan, sitten muuttui hänen ilmeensä samassa.

— Ja tämä on teidän morsiamenne?

— Niin.

— Mutta — mikä olikaan nimenne?

— Géza Gyurkovics.

— Te olette bács-kevéläinen vapaaehtoinen?

— Olin vapaaehtoisena Kevéssä.

Kaunis Poldi sanoi tähän jotakin aivan erikoista, jonka usein voi kuulla wieniläisten suusta, kun heidät valtaa voimakas mielenliikutus…

— No — terve, herra Mayer!

Sitten hän ojensi medaljongin Gézalle.

— Tiedättekö kuka minä olen? Minä olen teidän anoppinne!

— Kuinka — rouva Brenóczy? (Kaunis rouva, joka äänsi r-kirjaimen h:na, lausui nimensä oikeastaan B-h-enócczy'na, korko toisella tavulla.)

— Terve, herra Mayer! sanoi Gézakin vuorostaan.

— Armollinen rouva, keskeytti Géza vihdoin pitkän äänettömyyden, — olisin teille sanomattoman kiitollinen, jos sanoisitte minulle mitä te tekisitte nyt minun sijassani.

— Kernaammin tahtoisin, että te sanoisitte mitä minun nyt täytyy tehdä tai sanoa…

— Tapahtuuko armollisen rouvan mielestä niin suuri onnettomuus, jos minä nain teidän tyttärenne?

— Aivan ennenkuulumaton onnettomuus. Vai olenko teidän mielestänne sen näköinen, kuin erityisesti olisin lastenlasten tarpeessa?

— Ettepä suinkaan. Mutta katsokaa, jalosukuinen rouvani, jos nyt kuitenkin ympäri käyden yhteen tullaan, niin saattehan perheeseenne ainakin taitavan tanssijan…

— Kiitän. Minulla ei ole tapana tanssia perheenjäsenteni kanssa.

— Ainakaan en minä vielä kuulu perheeseenne, ja jos suvaitsette…

Soitettiin taas valssiin, ja Géza kumarsi rouvalle. Rouva Brenóczy laski miettiväisenä kätensä aliluutnantin olkapäälle.

Kun kaunis Poldi oli tutustunut tyttärensä sulhaseen (hänkin lausui tämän sanan yhtä pilkallisesti kuin rouva Gyurkovics!), piti hän kihlausta vielä mahdottomampana kuin sitä ennen. Miehet olivat — rouva Brenóczyn periaatteiden mukaan — kahdenlaisia: hyviä tanssijoita ja huonoja tanssijoita. Edelliset olivat hauskoja — he olivat syntyneet seuramiehiksi ja heistä tuli kaikkein kehnoimmat aviomiehet: huonot tanssijat taas olivat ikäviä, mutta he olivat kaikki kuin luodut avioliittoon.

Wieniläisten tuttaviensa joukosta hän oli jo valinnut Jutkalle nuoren herran, ennenkuulumattoman huonon tanssijan, nuorten naisten tanssiaiskauhistuksen, josta — jos everstinrouvan teoriat pitävät paikkansa — pitäisi tulla kaikkien aviomiesten esikuva. Se oli muuan nuori paroni Pardubicz. Melonipäinen ja hyvin vaalea nuori mies, suuri luonne, joka sammalsi puheessaan ja olisi voinut kuluttaa kahdeksankymmentätuhatta floriinia, jos hänellä yleensä ollenkaan olisi ollut taipumusta tuhlaamiseen.

Valssin pyörteessä syntyi rouva Brenóczyn rauhattomassa äidinsydämessä muuan ajatus.

— Minun tuleva vävypoikani — ajatteli hän itsekseen — on liian rakastettava nuorukainen ollakseen samalla määrättömän kevytmielinen… Sellainen ihminen pysyy vain niin kauan yhdessä tyhmyydessä ( sellaisessa kuin tämä kihlaus), kunnes saa tilaisuuden toiseen tyhmyyteen… Vaikka hän lyhdyllä etsisi, ei hän voisi löytää houkuttelevampaa tilaisuutta, kuin sen, joka tarjoutui tuolla nurkassa…

Nurkassa istui muuan rouva Brenóczya huomattavasti nuorempi nainen; hänellä oli nähtävästi siellä yhtä ikävä kuin jollakin syrjäytetyllä keisarinnalla. Hän oli vapaaherratar Hetvicz-Janky, sotamarski Hetviczin rouva — Hetviczin, jota nykyaikaisessa sotahistoriassa mainitaan nimellä Spizzan valloittaja. Hänen ylhäisyytensä, vapaaherratar Hetvicz-Janky suvaitsi tuon tuostakin haukotella, — sen olisi kärsivällinen lukijakin tehnyt, jos hän olisi istunut kahden tunnin ajan kreivien Zdenkó Dumban (von der Scharwacht) ja Ottokár Dumban (von der Scharwacht) välissä.

— Tulkaa, sanoi everstinrouva Gézalle, — minä esittelen teidät seurueelleni… Teidän täytyy tutustua minun vanhempiin veljiini ja ystävättäreeni, joka on Itävalta-Unkarin mielenkiintoisin nainen… Siitä toisesta emme toistaiseksi puhu…

Mitä näihin molempiin Dumba (von der Scharwacht)-kreiveihin tulee, eivät he — kiitos Herran! — olleet antautuneet sotilasalalle. (Minä merkitsen tämän todellisen isänmaanystävän ilolla, koska sillä olisi voinut olla suuri ja edullinen vaikutus tulevaan sotaan.)

He olivat pitkiä kuin mastopuut, harvasanaisia ja aina huolestuneita herroja. He joivat aamuteensä huoaten, ja murtunein mielin he sytyttivät iltasikarinsa, ja kun heidän partaansa ajettiin, kohottivat he miettiväiset ja jalosukuiset kasvonsa. Olisi voinut luulla, että jokin salainen suru kalvoi heidän sydäntään, mutta heidän iankaikkinen murheensa oli vain mielenkiintoinen todistus luonnontieteellisen lajien mukautumisteorian paikkansapitävyydestä.

Dumba (von der Scharwacht)-kreivit olivat nimittäin jo ammoisista ajoista asti olleet korkeita sotilashenkilöitä, joiden täytyi arvokkuuden nimessä varjella itseään kaikenlaisilta kevytmielisyyksiltä ja joiden alati täytyi juontaa kasvojensa ilme hillityksi, miettiväiseksi ja ankaraksi, niinkuin sotapäällikölle sopiikin. Aikojen kuluessa kehittyi suvussa täydellinen upseerityyppi, joka periytyi isältä pojalle. Rouva Brenóczy ei ollut perinyt sitä, mutta hänen vanhemmasta sisarestaan, vapaaherratar Pardubiczista sanoivat hänen tuttavansa, että hän oli »aivan kuin sileäksi ajettu majuri».

MEDUSANSILMÄINEN NAINEN.

Eräs kirjailija, joka kerran esiteltiin vapaaherratar Hetvicz-Jankylle, vertasi hänen ylhäisyyttään mereen. En tiedä mitä yhtäläisyyttä voi olla sotamarskinrouvalla ja merellä, varsinkaan kun merta — vaikka se onkin oikullinen ja kuvaannollisesti puhuen kavala — ei ilman panettelua voi sanoa röyhkeäksi tai väsähtäneeksi.

Jumalaisen vaateliaisuuden, velttouden, julman ilkeyden ja järjettömän oikullisuuden ilmeen olisi yllämainitsemani virkaveli voinut havaita hänen ylhäisyytensä kalpeissa, kauniissa kasvoissa. Pallas Athene, Pulcinella ja Hebe samassa persoonassa… Kun hän nyt kohotti lorgnettinsa nenälleen luodakseen hajamielisen silmäyksen Géza Gyurkovicsiin, joka kunnioittavasti iski yhteen kannuksensa hänen edessään, huomasi, että hänen ylhäisyydellään oli yhtä sametinpehmeä ja lämpimästi silmäilevä katse kuin kaihomielisellä Heloisalla.

− Jo yksin tämän tähden saavat arvonsa sekä gomtis että artritis, merkitsi aliluutnantti itsekseen.

Koska vapaaherratar Hetvicz-Jankylla — kuten myöhemmin selviää — on kohtalokas osansa Gyurkovicsin poikien elämänvaiheissa, täytyy minun jo tässä yhteydessä perusteellisesti kuvailla hänen ylhäisyyttään ja kertoa sellaisiakin läheisiä perheasioita, joita ei edes Géza Gyurkovics tuntenut.

Vapaaherratar oli rikkaan szerémiläisen Janky-suvun (de genere Akos) viimeinen jälkeläinen ja oli kuninkaan armosta saanut pitää perheen arvonimen ja omaisuuden. [Unkarilaisten suurtilallisten tyttäret perivät ennen ainoastaan pienen osan omaisuudesta, mutta eivät arvonimeä.] Kun sotamarski Hetvicz kaksi vuotta sitten vei hänet alttarille, liitti hän omaan nimeensä puolisonsa sukupuuttoisen nimen ja kilven.

Jos vapaaherrattarella oli niin paljon rahaa (huomauttanee kärsivällinen lukijani), olisi hän kai saanut miehekseen ei vain sotamarskin, vaan vieläpä aliluutnantinkin…

Totta kyllä. Hänen avioliittonsa ei ollutkaan oikeastaan mikään avioliitto, vaan jonkinlainen itsemurha, jonka vapaaherratar oli tehnyt onnettomassa rakkaudessaan. Nuorena tyttönä hän oli nimittäin rakastunut erääseen latinanlukijaan, erään pehtorinsa poikaan, oikeaan lukutoukkaan… Hän ei voinut mennä naimisiin hänen kanssaan — miten olisikaan hän voinut mennä naimisiin hänen kanssaan! — mutta hän ei tahtonut olla kenenkään toisenkaan oma ja murheessaan hän päätti mennä ikälopuimmalle kosijalleen.

Useimmat itsemurhaajat, jotka tuhonsa tehtyään vielä voivat ajatella kirkkaan ajatuksen, katuvat tekoaan. Vapaaherratar Jankylla oli kyllin aikaa vihkimisen jälkeen miettiä askeltaan ja sen vuoksi hän katui ankarasti onnetonta tekoaan.

Sotamarskitar ehdotti miehelleen jo n.s. kuherruskuukauden kuluessa avioeroa. Mutta hänen armollinen miehensä, joka aikanaan oli käynyt kuninkaan puheilla hankkiakseen hänelle oikeuden perintöön ja arvonimeen, pelkäsi häväistystä eikä ottanut hänen puhettaan avioerosta kuulevaan korvaansakaan.

— Minä pakotan sinut eroon, sanoi vapaaherratar äärimmilleen epätoivoisena.

Ei ole vähintäkään epäilystä siitä, että tätä kavalaa sissisotaa, joka nyt syttyi molempien aviopuolisoiden välillä, käytiin kunnioitettavan innokkaasti ja kekseliäästi. Noudattaen synnynnäistä vaistoaan koetti vapaaherratar aluksi viekasteluilla — joita hän sanoi kutkutuksiksi — saada miehensä suuttumaan. Hämmästyttävän hienotunteisesti hän keksi tuhannen sellaista seikkaa, joista jo yhdenkin olisi pitänyt riittää tekemään kauneinkin rouva vastenmieliseksi, aivan kuin yksi ainoa hiuskarva voi tehdä maukkaimmankin liemen mahdottomaksi nauttia. Mutta sotamarski panssaroi itsensä näiden neulan- ja ampiaisenpistoksien varalta liikuttavan dogmaattisuutensa turviin, samalla verisesti loukaten vaimoaan — jota hän jo silloin sydämensä pohjasta vihasi — teeskennellyllä hellyydellään.

— Hyvä on, sanoi silloin vapaaherratar, — voin minä muutakin tehdä: minä häpäisen hänen nimensä, ja silloin hän ajaa minut talosta.

Ei uskoisi, miten vaikeaa sellainen muutamissa olosuhteissa saattaa olla. Vapaaherratar tahtoi ainoastaan pilata maineensa, mutta hän oli liian ylpeä alentaakseen itsensä samalla. Hän salli itseään mielisteltävän huomiota herättävällä tavalla, joskus häpeänhälinää nostattavasti, mutta ihailijansa — joita hän sanoi itserakkaiksi aaseiksi — hän palkitsi vain kuparikolikoilla.

Hänen ylhäisyytensä huomasi heti hänen läpinäkyvät hyökkäyksensä ja säilytti entisen tylsän ja kärsivällisen puolustusasemansa. Hän oli liikuttavan pitkämielinen rouvalleen, mutta niin ei lainkaan hänen ihailijoitaan kohtaan. Heille hän kosti julmasti — niin usein kuin hänelle siihen vain tarjoutui sopiva tilaisuus — ja vaikutusvaltaisena miehenä hän oli jo saanut montakin heistä tieltään.

Suljetuissa seuroissa säälittiin useinkin aviomiehen koston uhriksi joutuneita miehiä. Muun muassa puhuttiin eräästä erittäin miellyttävästä yliluutnantista, joka vain siitä oli saanut sotamarskin vihat, että samana iltana oli tanssinut kolme katrillia hänen ylhäisyytensä vapaaherrattaren kanssa. Pian sen jälkeen hän oli jo matkalla Dombrovaan ja vielä tänäänkin hän viettää ilottomia päiviänsä tässä Galitsian rajaseudun likaisimmassa linnoituksessa, muutamien kauhtanaan puettujen Puolan-juutalaisten seurassa. Kerrottiin myöskin, eräästä kapteenista, joka pari kertaa oli pyytänyt hänen armonsa ajelemaan tulisella nelivaljakollaan. Odottamattoman tarkastuksen aikana oli häntä syytetty muutamista aivan vähäpätöisistä laiminlyönneistä (minua hävettää vaivata lukijaani luettelemalla niitä, niin vähäpätöisiä ne olivat), mutta kapteenin täytyi ottaa ero… Keväällä taas oli muuan vaalea nuori kreivi hullaantunut rouva Hetvicziin. Sotamarskin veljenpoika, juopotteleva kaartilainen, — jota mainittiin eräänä Euroopan etevimpänä miekkailijana, antautui sanakiistaan pikku jalosukuisuuden kanssa ja sovitteli miekaniskunsa niin taitavasti, että kreivin henkevä nypykkänenä muuttui kotkannenästä bulldogginnenäksi. (Kun hänen armottarensa näki tämän marttyyrikuonon ensi kertaa, oli hän katketa nauruunsa.)

Kaunista rouvaa harmittivat rajattomasti hänen perhe-sissisodassaan kärsimänsä tappiot ja (niinkuin nälänhätäisen linnaväen komentaja äärimmilleen epätoivoissaan hautoo ajatusta räjähdyttää koko linna ilmaan) hän mietti Herkules-kylpylän huvilassaan yli koko maan kantavaa häväistysjuttua.

Voidakseen tehokkaasti toteuttaa aikeensa täytyi hänen hankkia itselleen uhrautuvainen apumies, mutta se ei ollut niinkään helppoa, sillä salonkitapoja seuraavat nuoret herrat — vieläpä vanhemmat seuramiehetkin, jotka meidän päivinämme eivät ole niin arkoja kuin nuoret, — tunsivat hänen edessään kylmänväreitä niinkuin olisivat nähneet oikean Medusan pään. Ja tällä kauniilla rouvalla oli todellakin oikeat Medusan silmät, sillä jokaiselle, johon hän silmänsä iski, hän tuotti turmion.

Sellainen oli tämä armollinen rouva, joka tällä hetkellä — kymmenen minuuttia sen jälkeen kuin Géza Gyurkovics oli hänelle esitelty — kosketti hänen olkapäätään lorgnetillaan.

— Joko olette pyytänyt jonkun katrilliin? kysyi hän.

— En…

— Olisiko teille suuri uhraus, jos pyytäisin teitä tanssimaan minun kanssani?

— Se olisi minulle suuri kunnia, teidän armonne…

Rauhallisesti ja huolettoman viehkeästi hän tanssi katrillin. Tai oikeastaan ei hän tanssinut, hän käveli pikemmin ympäri salia, hattu päässään ja pitkävartinen lorgnetti kädessään. Hän sai tanssittajansa epätoivoon sillä, ettei hän vähääkään välittänyt vuoroista, liikkui vain paikasta toiseen ja ojensi hajamielisesti ohimennen jollekin kätensä, odottaen, että toiset mukautuisivat hänen omituiseen tanssitapaansa.

(Niin hajamielinen ja itsepäinen hän oli aina. Kotona hän usein kulki ääneti huoneesta toiseen. Palvelijain kädet avasivat hänelle ovet. Hänen kamarineitsyensä juoksi rappusia pitkin ja laski viitan hänen hartioilleen. — Minne teidän ylhäisyytenne käskee? — En tiedä… Minne hyvänsä… Yhdentekevää…)

Samassa hän oli jälleen Gézan luona ja laski kätensä hänen käsivarrelleen.

— Katrillia minä rakastan intohimoisesti! Se on ainoa tanssi, jota tanssin… Ettekö tekin rakasta sitä?

— Minäkö? Minä antaisin autuuteni katrillista! valehteli aliluutnantti,
jonka mielestä katrilli oli yhtä vähän tanssia, kuin riisi oli ruokaa.
[Tarkoittaa unkarilaista sananlaskua: Tótnem ember kásnem étel.
Slovakki ei ole ihminen eikä riisi ruokaa.]

— Silloin tanssitte seuraavankin minun kanssani?

Jälleen hän jätti tanssijansa tanssiakseen yksintanssin sellaisen, jommoista ei kukaan ole koskaan nähnyt. Hän kulki kahdesti eteenpäin, kohensi itseään hiukan, kääntyi ja ojensi kätensä rouva Brenóczylle.

Everstinrouva tanssi reumaattisen aliluutnantin kanssa ja piti rattoisaa iloa… Hän olisi iloitellut silloinkin, vaikka hänellä nuoren aliluutnantin sijasta olisi ollut kumaraselkäinen urho vuodelta 1848 ja Erdelyi Nácin mustalaissoittajien asemesta ainokainen säkkipillinpuhaltaja jalkojensa edessä, sillä hän oli syntynyt tähän murheen laaksoon iloa pitääkseen ja huvitellakseen.

Ellen olisi yksinkertainen kronikoitsija, vaan todellinen romaaninkirjoittaja, jolla on sankariensa kohtalot ohjissaan, voisin nyt kertoa mieltäylentäviä asioita. Kertoisin, miten Géza Gyurkovics, hyveellisen nuorenmiehen esikuvan tavoin, salaisesti surren suvaitsi hänen ylhäisyytensä veikeätä kiemailua. Kertoisin edelleen, miten aliluutnantti, kun täydestä puuttui enää pisara, vihasta leimuten raastoi ruususiteet, joilla tuo tunnoton nainen koetti hänet sitoa. Voisin vihdoin kertoa siitäkin, miten hän sydäntäjärkyttävin kehoituksin nostatti katumuksen kyynelet hänen armonsa silmiin…

Ikäväkseni täytyy minun kuitenkin myöntää, ettei minun sankarini tällä kertaa ottanut varteen tarjoutuvaa tilaisuutta saavuttaakseen vakavasti ajattelevien lukijoitteni kunnioituksen.

Kahdeksan päivää hän hakkaili innokkaasti molempia rouvia — Brenóczya ja vapaaherratar Hetvicz-Jankya — ja vaikka kylpyvieraat tunnontarkasti seurasivat aliluutnantin jokaista askelta, eivät he mielipahakseen mitenkään päässeet perille, kumpaa hän hakkaili vakaumuksesta ja kumpaa laskien.

Minä tahdon peittää verhoon näiden kahdeksan päivän tapaukset, jotka muutenkin muodostavat hevos- ja aasiratsastushuvimatkojen, kirkkaalla päivällä huvila Jankyn ja Ferenc Joszef-hotellin edustalla sattuneiden yöllisten serenadien, iltakävelyiden, joihin yhtyi kiiltomatojenmetsästys, ja muiden hylättävien kevytmielisyyksien surullisen ketjun. Riittää kun huomautan, että kylpyvieraat antoivat yksimielisesti Gézalle nimen hullu aliluutnantti.

Mutta kahdeksantena päivänä tapahtui jotakin, jota tunnontarkka kronikoitsija ei voi vaieten sivuuttaa. Sinä päivänä saivat kylpyvieraat vihdoin tietoonsa, kumpaa rouvaa hullu aliluutnantti hakkaili vakaumuksesta, ja vapaaherratar Hetvicz-Janky huomasi hetken tulleen heittää soihtunsa ruutikellariin ja räjähdyttää linnan.

Oli sunnuntai, ja rouva sotamarskitar oli jo lauantaina ilmaissut aliluutnantille toivomuksensa ottaa osaa läheisessä kirkonkylässä, Mehadiassa, pidettävään romanialaiseen jumalanpalvelukseen.

Aamulla ilmaantui Janky-huvilaan romanialainen talonpoikaisnuorukainen, joka tahtoi puhutella hänen ylhäisyyttään; kun vapaaherratar kurkisti eteishuoneestaan, tunsi hän sandaalijalkaisen ja nahkavöisen talonpojan ihailijakseen.

— Todellakin, tämähän oli verraton päähänpisto, sanoi hänen armonsa vakavan näköisenä.

Hän istutti Gézan salonkiinsa, itse hän poistui. Mutta neljänneksen kuluttua hän palasi pukuhuoneestaan päässään kirjavakukkainen valakkialainen liina, yllään kirjailtu paita, jaloissa pienet sandaalit. Kädessä oli hänellä iso punainen päivänvalo; kultarahoja oli pujotettu kiliseväksi nauhaksi hänen kaulalleen; hän oli aivan kuin jonkun rikkaan kylätuomarin tytär. Muutenkin oli hänen vartensa niin täyteläinen, niin sanoakseni kiinteä, että hän noin ilman kureliiviäkin näytti tavallista ihanammalta.

— Lähtekäämme! sanoi hän.

Lorgnetin hän otti mukaansa, ja siitä hänet tunnettiin kylpypuistossa. Rouva Brenóczy, jota he kävivät kärttämässä mukaansa, ei naurultaan voinut viiteen minuuttiin saada sanaakaan suustaan; sitten hän sanoi vain, ettei lähde matkaan.

— En ehdolla millään! Niin hullujen ainakaan ole!

— Menemme siis kahden, sanoi vapaaherratar, joka ei hurjimmissa hullutuksissaankaan kadottanut vakavuuttaan.

He kuuntelivat messua Mehadiassa, katselivat kotvan talonpoikien tanssia ja menivät vihdoin aamiaiselle kyläravintolaan. Muuan viittaniekka mies, jonkinlainen kyläkirjuri, joka luki kapakassa sanomalehteään, huomasi omituisesti eleilevän kauniin talonpoikaistytön; hän suvaitsi puhutella vapaaherratarta, taputtipa häntä vielä hyväntahtoisesti poskellekin. Géza Gyurkovics hankki pelästyneelle naiselleen hyvitystä sillä, että vuorostaan meni kirjurin luo ja nipisti häntä hyväntahtoisesti poskesta, jonka johdosta kirjuri sitten sanoi isännälle, että sen jälkeen kuin sotilasraja oli poistettu, olivat talonpojat käyneet röyhkeiksi eivätkä kunnioittaneet ylempiään!

Aamiaisen syötyään he palasivat pitkin jalkapolkua ja aikoivat kulkea kotiin erästä oikotietä. Vapaaherratar pysähtyi monivivahteiselle pienelle niitylle poimimaan kukkia. Hyvän aikaa oli hän kumartuneena kukkien yli, sitten hän yhtäkkiä meni Gyurkovicsin luo, joka haukotteli auringossa loikoen.

— Oletteko rohkea ritari? kysyi hän vakavana, ilman mitään johtavaa aihetta.

Hämmästynyt aliluutnantti ei vastannut heti.

— Mikä minä muuten olisin? kysyi hän sitten.

— Ja — uskalias mies?

— Sitä en tiedä… Kenenkään mieleen ei ole juolahtanut koetella minua…

— Minä tahtoisin kovin kernaasti panna teidät koetukselle…

— Onko täällä lohikäärmeitä, joita vastaan voin tapella? kysyi Géza lapsellisesti.

— On, vastasi sotamarskitar rauhallisesti.

Äänettöminä he jatkoivat matkaansa, vapaaherratar ei enää puhunut lohikäärmeistä. Vähän väliä täytyi hänen istahtaa tiepuoleen, sillä sandaalit puristivat hänen jalkojaan.

Kun he tulivat laakson siimekseen, täytyi heidän pysähtyä. Muutamia viikkoja sitten oli ankaran hirmumyrskyn aikana jättiläismäinen paasi vierinyt jyrkänteelle. Nimismies oli säleaitauksella sulkenut tien, jonka yli tuo kymmenentuhannen sentnerin painoinen kivi riippui niinkuin pään yllä uhkaava hirviö. Heikko tuulenhenkäys, talonpoikaisrattaiden jyrinä olisi riittänyt syöksemään paaden jylisten rotkoon.

Vapaaherratar kohotti lorgnetin nenälleen.

— Tämäpä on mielenkiintoista! sanoi hän; ja sitten: — Katsokaa tuota kaunista keltaista kukkaa.

Pelästynyt pieni kukkanen oli puhjennut horjuvan hirviön juurella. Ja nyt teki Géza Gyurkovics jotakin sellaista, että hän sillä osoitti todella ansainneensa nimen hullu aliluutnantti: hän hyppäsi yli aitauksen, astui kivimöhkäleen alle ja poimi kukan. Tämän hän oli velvollinen tekemään, sillä olihan vapaaherratar kysellyt hänen rohkeutensa kuntoa.

Vapaaherratar ei uskaltanut edes huutaa. Hän tunsi hetken kestävän hekumallisen väristyksen itsessään ja sulki silmänsä siunaamaksi. Kun hän ne jälleen avasi, seisoi Gyurkovics jo hänen edessään, pilkallisesti hymyillen, ojentaen hänelle kukkasen.

— Mennään pois täältä! sanoi rouva. — Tulkaa!

Iltapäivällä rouva Brenóczy tuli siihen johtopäätökseen, että vapaaherrattaren ja aliluutnantin välillä oli tapahtunut jotakin. Jotakin, mutta mitä? He kävelivät terassilla jälleen eurooppalaisissa puvuissa, mutta vapaaherratar oli niin moitteettoman hieno, kuin olisi herra jumala leikannut hänet pariisilaisesta muotilehdestä ja sielun sijasta puhaltanut häneen Saskun käyttäytymisopin hengen.

Muuten oli hänellä rinnassa pieni, keltainen niittykukka ja hän oli huomattavan tunteellinen, jonka johdosta everstinrouva teki sen johtopäätöksen, että vapaaherratar hautoi joitakin pahoja aikeita mielessään.

Kun he illalla kävelivät Janky-huvilan ulkopuolella, kietoutui hän vastoin entisiä tapojaan aliluutnantin käsipuoleen. Jokin painosti hänen mieltään, jokin, jonka hän tahtoi sanoa hänelle, ja nyt hän etsi miettivänä sopivia sanoja. Ovella hän päästi hänen kätensä, mutta ei kuitenkaan mennyt sisään, vaan katsoi ääneti häntä silmiin, leikkien hermostuneena lorgnetillaan. Vihdoin Géza Gyurkovics katkaisi äänettömyyden.

— Sanokaa jotakin!

— Niin, kyllä… Tulkaa aamulla kuuden junalle…

— Lähdettekö? kysyi aliluutnantti hämmästyneenä.

— Kahdenkesken lähdemme… Te minun kanssani…

— Minne?

— Saatte sitten tietää… Älkää kertoko kellekään! Hyvää yötä!

— Hyvää yötä!

Kärsivällinen lukija ei olisi mennyt asemalle… Minä en olisi itsekään mennyt… Mutta Géza Gyurkovics meni. Siihen voin ainoastaan sanoa: yksilöllisyydelle kunnioitus!

Aliluutnantti nukkui hiukan, ja kun hän viime tingassa hyökkäsi asemalle, vei häneltä voimat ajatus, että kaunis rouva vetääkin häntä nenästä. Sentähden hän hämmästyi nähdessään rouva Hetviczin asemasillalla. Pelästyneen kamarineitsyensä seurassa, kahden nimikirjaimilla koristetun matkalaukun ja usean nahkakotelon keskellä hän istui tiheän hunnun piilossa punasilkkisessä pölyviitassaan.

Hän ojensi kätensä Gézalle.

— Annoitte minun odottaa hiukan, mutta hyvä on kuitenkin, että tulitte… Lunastakaa koko vaununosasto Szegediin…

Kun toinen soitto kilahti, piti vapaaherratar seuraavan puheen kalpealle kamarineitsyelleen:

— Tiedän hyvin, rakas Kati, että sinä mieheni pyynnöstä olet minua vakoillut… Riennä siis heti sähkösanomatoimistoon ja sähkötä hänelle, että minä nuoren aliluutnantin seurassa olen karannut kotoa… Saman aliluutnantin seurassa, josta jo aikaisemmin olet hänelle ilmoittanut, että hän häpeämättömästi liehakoi minua… Herran huomaan, Kati!

He nousivat vaununosastoonsa. Rouva riemusta säteilevin silmin, niinkuin nuori ylioppilas lähtiessään lomalle, Géza Gyurkovics sekavin tuntein.

Silmänräpäyksen hän epäili, tokko kaikki oli oikeastaan niinkuin olla piti, mutta pian hän rauhoittui.

— Hyvä Jumala, mitäpä minulle voisi tapahtua? Jos tästä syntyy jotain ikävyyksiä, niin — minä ammun kuulan otsaani.

(Tämä ajatus rauhoitti häntä huomattavasti, mikä osaltaan todistaa, kuinka paljon hyötyä ihmisellä voi olla vakavista elämänperiaatteista.) Sillä välin lähti pikajuna liikkeelle, vieläpä tärytellen, koska se ei siinäkään suhteessa tahtonut erota muista, kirjallisuudessa esiintyvistä pikajunista.

JUTKAN TOINEN KIHLAUS.

Kello kymmenen junassa tuli Herkules-kylpylään uusi kylpyvieras: vanha ystävättäremme Jutka Brenóczy. Hänen äitinsä oli kutsunut hänet, uskoen että tuosta lapsentaudista (niin hän nimitti tyttärensä kihlausta, jota hän ei koskaan ollut ottanut vakavalta kannalta ja joka sentähden myöskään ei huolestuttanut häntä) ilman muuta päästäisiin, niin pian kuin entinen koulutyttö uudelleen tapaisi entisen vapaaehtoisen.

Kun everstin tytär Eliz-neidin seurassa hyppäsi junavaunusta, pelästyi kaunis Poldi ja katui samassa päähänpistoaan.

— Jeesus Maria, — mikä sinusta on tullut, Jutka!

Eikä hänellä kuitenkaan ollut valituksen, aihetta, pikemmin olisi hänen pitänyt riemastua siitä, että Jutka oli kehittynyt niin kauniiksi ja terveeksi neitoseksi. Tuskin oli hän vielä yhdeksäätoista täyttänyt, mutta häntä olisi luullut kahdenkolmattavuotiaaksi. Hän oli äitinsä mittainen; hänen vartensa oli täyteläinen, hänen kasvonsa kypsyneet, ja hänen yksinkertaisesta matkapuvustaan saattoi huomata, että hän pukeutui aistikkaasti… jos hänen äitinsä nyt antaisi hänelle lyhyet hameet ja lapsenhatun, näyttäisi hän todellakin balettitanssijattarelta.

Everstinrouva tunsi itsessään jonkinlaisen syksyisen puistatuksen, aivan kuin pärättävien kurkien hyvästelyhuudot olisivat kaikuneet hänen korvissaan; mutta kurjilla ei lainkaan ollut vielä lähtöaikeita, ne parveilivat vielä Alföldin tasangoilla kylpien kesän kirkkaassa auringossa, joka kultasi niiden höyhenet niinkuin se juuri kultasi everstinrouvan oman runsaan ja kauniin tukan.

— Päivällisen aikana saat tavata vanhan tuttavasi, sanoi rouva Brenóczy.

— Kenet? kysyi Jutka.

— Géza Gyurkovicsin.

Jutka hätkähti ja katsoi kalveten äitiinsä…

— Näyttää siltä, kuin hän yhä vieläkin olisi rakastunut, ajatteli huolestunut äiti itsekseen.

Mutta päivällisaikaan he eivät tavanneetkaan Géza Gyurkovicsia, ja kärsivällinen lukijani, joka oli todistamassa aamullista pakomatkaa, ei kaipaa tarkempia selityksiä. Ennen päivällistä sai myöskin rouva Brenóczy tarkempia tietoja eräässä kirjeessä, jonka Janky-huvilan veräjän vartija toi hänelle. Hänen armonsa kirjoitti ystävättärelleen ranskaksi näin:

»Sotamarski Ferdinand Hetviczin rouvalla on täten ilo ilmoittaa, että hän tänään kello kuusi aamulla on paennut kotoaan Géza Gyurkovicsin seurassa, ja samalla hän pyytää tämän uutisen levittämistä mahdollisimman laajoihin piireihin.»

Kaunis Poldi ei aluksi ollut uskoa omia silmiään.

— No, terve, herra Mayer! sanoi hän sitten, niinkuin hän tavallisesti, kuten tiedätte, sanoi ainoastaan silloin, kun sielunsa oli kapinassa.

Hän ei hetkeäkään epäillyt uutisen uskottavuutta. Hän tunsi rouva Hetviczin ja tiesi, ettei ystävätär edes piloillaan valehdellut. Jos hän kerran kirjoitti karanneensa aliluutnantin kanssa, niin hän myös rehellisesti pitää lupauksensa… Muuten oli hänen armonsa hyvin suuttunut hänen ylhäisyyteensä, sillä jos tämä välttämättä tahtoi toimeenpanna häväistysjutun, olisi hänen pitänyt odottaa ainakin siihen asti, kunnes hän, everstinrouva, olisi jättänyt kylpylän. Äkeissään päätti hänkin vuorostaan, ettei täytä ystävättärensä viimeistä toivomusta eikä levitä huhua hänen karkumatkastaan.

Jutkalle täytyi hänen kuitenkin kertoa uutinen. Hän kertoi hellän osaaottavaisesti, eikä hän puhunut hänelle niinkuin äiti lapselleen, vaan — niin tehdään tavallisesti sellaisissa tapauksissa — niinkuin uskollinen ystävätär.

— Elämä on hyvin surullista, sanoi hän muun muassa. — Ja mene nyt huoneeseesi, Jutka-parkani, ja kevennä itsesi kyynelillä… Pukeudu sitten valkoiseen puseroosi, sillä puolen tunnin kuluttua haen sinut päivälliselle…

Jutka oli nähtävästi hyvin murtunut. Hän sanoi:

— No, mutta sellaistako!

Kun rouva Brenóczy puolen tunnin kuluttua varovasti kurkisti huoneeseen, seisoi Jutka valkoisessa puserossaan avatun ikkunan ääressä ja parhaillaan sähkötti molemmin käsin jotakin jollekin alhaalla olevalle. (Punaisen neilikan, joka hänellä oli ollut rinnassaan, oli hän jo hiukkasta ennen heittänyt kauniissa kaaressa ikkunasta.)

— Tosiaankin, sanoi hän sitten äidilleen, — minä aivan unohdin kertoa, että eräs bácskalainen tuttavamme matkusti samassa junassa kuin mekin…

— Kuka hän oli?

— Eräs Bandi Gyurkovics-niminen nuori mies…

(Hän lausui nimen niin viattoman näköisenä — r-äänne sorahteli hiukan — aivan kuin hän ei koskaan olisi ollut Gyurkovicsien kanssa missään tekemisissä.)

— Vielä toinen Gyurkovics? kauhistui armollinen rouva.

Toinen Gyurkovics odotti jo naisia ravintolaparvekkeella — punainen neilikka metsästystakkinsa napinlävessä. Everstinrouva päätti jo portaita noustessaan jääkylmällä tavallaan halstaroida hänet, mutta (epäilemättä luonnontieteilijöiden suureksi mielipahaksi!) ei toteuttanut päätöstään, koska hän huomasi pian, ettei mitenkään voinut kohdella epäkohteliaasti tätä Gyurkovicsia, sillä niin hieno oli hänen käytöksensä ja niin suora ja kohtelias nuori mies hän osoitti olevansa.

Mutta tämä hieno nuori mies ei voinut kuitenkaan pidättää hämmästyksen huudahdusta Jutkan esitellessä hänet äidilleen.

— Ei, tämä on mahdotonta! Anteeksi, mutta sitä en mitenkään voi uskoa! Teidän jalosukuisuutenneko olisi neidin äiti? Älkää suvaitko tehdä minusta pilaa!

— No, no, älkää soittako hätäkelloja! sanoi armollinen rouva säteilevästi hymyillen.

Sitten hän kutsui Bandin pöytäänsä. Mutta nuori mies ei vielä lientä tarjottaessakaan ollut toipunut hämmästyksestään.

— Varmaankin sisarpuoli? sanoi hän rukoilevasti.

— Vakuutan kunniasanallani, että olen hänen äitinsä.

Bandi taipui suvaitsevaisesti everstinrouvan kunniasanaan.

Minä uskon! Jos teidän jalosukuisuutenne kunniasanallaan vakuuttaa, että aurinko on teidän äitinne ja kuu teidän enonne, täytyy minun luonnollisesti uskoa, mutta ymmärtää sitä en voi koskaan.

- Hän näyttää olevan miellyttävä ja vakava nuori mies, sanoi rouva
Brenóczy itsekseen.

Mustaa kahvia juotaessa everstinrouva huomasi hetken tulleen kertoa
Bandille toisen Gyurkovicsin seikkailun. Sitä ennen oli hän lähettänyt
Jutkan ja Eliz-neidin hotelliin hakemaan päivänvarjojaan.

— Minun täytyy kertoa teille masentava uutinen… Rohkaiskaa mielenne! Olettehan mies! Teidän veljenne pakeni tänä aamuna sotamarski Hetviczin rouvan seurassa…

— Olen kuullut, sanoi Bandi katkaisten huolellisesti sikarin pään. — Hotellin siivoojatar vastaanotti minut sillä uutisella, sitten kertoi siitä laitoksen lääkäri, ja vieläpä hierojatkin huvittivat vieraita sillä uutisella. Mutta minä en usko sitä.

— Ettekö usko?

— En usko! sanoi Bandi varmasti. — Minä tunnen veljeni ja tiedän, ettei hän tekisi sellaista… Varmaankin on tapahtunut jokin erehdys.

— Kuitenkin on asia niinkuin sanon.

— Silloin ehkä erehdys johtuu siitä, että kyseessäoleva rouva ei ole mikään sotamarskitar.

— Hänen miehensä sotilasarvosta en suinkaan voi erehtyä, sillä minä olen itse upseerin rouva.

Bandi sytytti mietteissään sikarinsa.

— Ja — pyydän anteeksi — onko kysymys vanhasta naisesta?

— Ei vähääkään vanhasta… Hyvä jos hän lie kahdenkolmatta ikäinen!

— Se on toista! Pyydän anteeksi, nyt minä jo uskon.

(Kuten huomaamme, tuntui Bandista asia mahdottomalta vain sen tähden, ettei hän siihen asti ollut nähnyt kuuttakymmentä vuotta nuorempaa sotamarskitarta. Eikä hän voinut kuvitella veljestään sellaisia järjettömyyksiä, että tämä karkaisi viisikymmenvuotiaan naisen kanssa.)

Myöhemmin hän sai ajatuksen:

— Joka tapauksessa mahtaa tässä piillä jokin erehdys! Eikö totta, sotamarskihan asuu Pestissä. Siinä tapauksessa en voi ymmärtää, miksi hänen tarvitsi paeta täältä…

Rouva Brenóczy kohautti olkapäitään.

— Hulluutta kaikki tyynni! Mutta minä pelkään, että herra Géza saa kalliisti maksaa hulluutensa. Sotamarski Hetviczin kanssa ei ole hyvä leikitellä, varsinkaan aliluutnantin…

Bandi ei huolestunut vähääkään.

— Olkaa vain rauhassa, armollinen rouva, Géza kyllä pääsee pälkähästään. Hän suoriutuu aina kaikesta…

Kylpylaitoksen yleisö olisi varmaankin huomannut, miten paljon everstinrouva viimeisten neljänkolmatta tunnin kuluessa oli muuttunut, ellei se niin innokkaasti olisi pohtinut vapaaherrattaren katoamista. Hän oli käynyt aivan vakavaksi ja hiljaiseksi siitä hetkestä pitäen, kun hänen oli täytynyt täyttää äidinvelvollisuutensa Jutkaa kohtaan. Tavanmukaisten neljän vaalean puvun asemesta hän nyt käytti päivittäin neljää tummaa, tanssi iltaisin ainoastaan yhden tai pari katrillia ja nekin vain auttaakseen, kuten hän sanoi.

Jutkan kolmantena kylpypäivänä tapahtui jotakin, josta minun täytyy kertoa.

Tänä merkittävänä päivänä tekivät Brenóczyt, molemmat Dumba (von der Scharwacht)-kreivit, Bandi Gyurkovics ja erään eläkettä nauttivan majurin perhe (isä ja neljä täysikasvuista tytärtä) kävelyretken metsään. Jutka ja Bandi haaveilivat edempänä varjoisella tiellä, jalosukuinen rouva sekä toiset seurasivat jäljempänä.

— Nuorikot rientävät kovin nopeasti, huomautti muuan eläkkeellä-olijan tytär hymyillen..

— Kutka nuorikot? kysyi rouva Brenóczy.

— Jutka-neiti ja herra Gyurkovics…

— Nuorikot? Mistä tiedätte, että he ovat kihloissa?

— Hyvä jumala, senhän tietää jo koko kylpylaitoksen yleisö… Jo kun he astuivat junasta, sanoi jokainen, että nuorikot tulivat… Kaikki seuraavat heitä huomaavaisesti, ja onhan tuollainen onnellinen pari tosiaankin erittäin mieltäkiinnittävä, ja tarjoilijatkin pyytäessään heille keittiöstä ruokaa sanovat: englantilainen kyljys nuorikoille!

Rouva Brenóczy muisti todellakin, että nuoret aina tilasivat samoja ruokia… Hän pysähtyi, asetti molemmat kätensä torveksi ja huusi metsään niin että raikui:

— Ju-utka!

Nuoret ihailivat juuri aitaukseen kierretyn paaden ihmeellisiä muotoja. Se oli sama päällään seisova kivijätti, jonka alta Géza Gyurkovics viittä päivää aikaisemmin niin verrattoman kylmäverisenä oli poiminut keltaisen kukan…

— Kumman näköinen tuo ukko, aivan kuin se aikoisi heittää kuperkeikan, sanoi Jutka hilpeästi.

— Minkähän tähden ne ovat sen aidanneet?

Kreivi Zdenkó Dumba (von der Scharwacht), joka tallusteli naisten jäljessä, huomasi hänkin nuoret ja käsitti heti vaaran suuruuden.

— Väistykää! huusi hän jyrisevällä äänellä. — Paasi putoaa!

Jutka ymmärsi ensimmäisenä varoitushuudon. Hän katsoi paateen, sitten Bandiin. Kauhu kalvensi hänen kasvonsa liidunkarvaisiksi ja sai hänen polvensa vapisemaan. (Taas oli hän niinkuin Jenö Bárczyn kaunis rakastettu, salainen morsian, Kund Abigél…) Ja — sen sijaan että hän olisi paennut, kavahti hän kaksin, ei enää tyttömäisen hennoin, vaan neitomaisen täyteläisin käsin Bandin kaulaan ja veti nuoren miehen kasvot kiivaasti kohoilevalle rinnalleen.

— Oi, voi — Bandi!

Paasi käyttäytyi, niinkuin siltä tällaisessa asemassa saattoi odottaakin, rakastuneita kohtaan samoin kuin yhteinen ulkoasiain ministeri itämäistä kysymystä kohtaan: se ei pitänyt velvollisuutenaan puuttua asiaan, vaan pysyi liikkumattomana…

Vasta kun Jutka Brenóczy jo istui turvassa lahon kannon nenässä, sai hänen kuumeentapainen pelkonsa hänessä vallan. Hän puristi innokkaasti Bandin käsiä, puheli itkunsekaisella äänellä sekavia asioita, ja hänen hampaansa löivät loukkua. Hän katsoi Bandia, ja hänen silmiinsä syttyi hellä ilo siitä, ettei onnettomuutta ollut tapahtunut, — sitten johtui hänen mieleensä jälleen niitä olisi tapahtunut, jos kallio olisi syöksynyt alas, ja hänen silmänsä pimenivät uudestaan. Hänen pelästynyt äitinsä koetti häntä rauhoittaa:

— Ole nyt järkevä, Jutkani, näethän, ettei herra Gyurkovicsille ole mitään tapahtunut!

Eläkettä nauttivan tyttäretkin sanoivat:

— Älkää itkekö, neiti, teidän kunnioitettava sulhasenne on vioittumaton ja terve.

Molemmat Dumba-kreivit seisoivat hiukan peremmällä. Muuten he olivat harvasanaisia herroja, mutta nyt he syvenivät vilkkaaseen keskusteluun.

— Sinulla on tarkka silmä, sanoi Ottokár, — ja sinä käsitit heti, että he olivat vaarassa.

— Näin, että he olivat vaarassa, sanoi Zdenkó, ja sentähden huusin äänekkäästi, että he väistyisivät syrjään.

— Me olimme niin kaukana, että sinun täytyi kovaa huutaa.

— Ellen minä olisi huutanut kovaa, eivät he olisi kuulleet.

— Tuo paasi painaa ainakin kymmenentuhatta tonnia.

— Ainakin kymmenen- tai kaksitoistatuhatta tonnia…

(Sulkujen lomassa voin huomauttaa, että tämä kunnon kivijätti, yleinen kauhistuksen kapine, vielä tänäkin päivänä seisoo päällään metsässä ja näyttää vakaasti pyrkivän peloittamaan ihmisiä vielä toisenkin milleniumin vuosipäivän yli.) [Vuonna 1896 vietettiin Unkarissa maan tuhatvuotisen historiallisen olemassaolon juhlaa.]

— Se oli kaunis juttu, sanoi rouva Brenóczy tyttärelleen, kun he jälleen istuivat Ferenc Joszef-hotellin parvekkeella. — Eilen olit toisen ja tänään toisen Gyurkovicsin morsian.

— En eilisestä, äiti, sanoi Jutka kainosti, — helmikuun kahdentenakymmenentenä minä vannoin uskollisuutta Bandille.

— Ja miksi olet sen minulta salannut?

— En uskaltanut sanoa, sillä pelkäsin, että Géza ampuu kuulan otsaansa, jos hän saa tietää, etten enää häntä rakasta…

— Ah niin — hyvin näyt tuntevankin entisen sulhasesi. Mutta minä kyllä pian järjestän välinne!

Jutka suuteli hyvin hellästi äitinsä kättä. Hänen jalosukuisuutensa ei pitänyt enää niin ehdottomasti kiinni Pardubicz-yhdistelmästä nyt, kun ei ollut kysymyksessä mikään takuu, vaan oikea kunnon mies.

Näihin aikoihin syntyi Bandin ja hänen äitinsä välillä mieltäkiinnittävä kirjeen- ja sähkösanomanvaihto. Bandi ilmoitti aluksi äidilleen, että Géza oli paennut sotamarski Hetviczin rouvan kanssa, joka oli »Janky-omaisuuden (noin kymmenen miljoonan) ainoa perillinen».

Bács-tamásilainen arvoisa rouva vastasi tähän kirjeellä, joka ilmaisi hänen suuren kunnioituksensa perhesäädösten loukkaamattomuutta kohtaan. »Mutta voit kuitenkin ilmoittaa Gézalle, että minä annan hänen suuren harha-askelensa anteeksi, jos hän on valmis jälleen nostamaan Janky-perheen kunnian ja ottamaan vapaaherrattaren lailliseksi aviovaimokseen…»

»Tiedän kyllä», vastasi tähän Bandi, »että Géza elää ja kuolee vapaaherrattaren edestä, mutta kun hän jo aikaisemmin on antanut lupauksensa Jutka Brenóczylle ja kun äiti tietää, että hän kernaammin ampuu kuulan otsaansa kuin rikkoo lupauksensa, voin tuskin luulla, että äidin toivomus niinkään helposti voi täyttyä…»

Rouva Gyurkovics vastasi tähän hyvin ärtyisesti: »Älä pane pahaksesi, rakas poikani (sillä olenhan minä sinun äitisi!), mutta kyllä sinä mahdat olla pölkkypää, ellet jo ole kyennyt lyömään Gézaa laudalta, varsinkin kun sinä jo puolen vuotta olet tuon kunnon pikku tytönletukan jäljessä hypännyt…»

Bandi pisti tämän kirjeen taskuunsa ja sanoi päivällisen aikaan rouva Brenóczylle, että hänen äitinsä olisi sanomattoman onnellinen, jos saisi painaa Jutkan povelleen poikansa vaimona.

Nämä sanat vahvisti rouva Gyurkovicsin viimeinen kirje, jossa hän suorastaan pyysi Jutkan kättä pojalleen Bandille rouva Brenóczylta.

RYÖSTETTY ALILUUTNANTTI.

On jo aika palata Géza Gyurkovicsin luo, joka viime maanantaina pakeni
Herkules-kylpylästä kauniin vapaaherrattaren kanssa.

Minä solmin kertomukseni langat siellä, minne ne katkaisin Jutka
Brenóczyn tähden, kun pikajuna tärytellen ja puhisten lähti asemalta.
Pikajuna tärytteli sitten eteenpäin ja säesti puhinallaan seuraavia
tapahtumia:

Géza Gyurkovics istui vastapäätä kaunista matkatoveriaan, napittaen ja aukoen hansikkaitaan, samalla tarkkaavasti tutkien vapaaherrattaren kasvojen ilmettä. Hän ajatteli, mikä mahtaisi olla ryöstetyn aliluutnantin ensimmäinen velvollisuus ryöstettyä kaunista rouvaa kohtaan? Hän päätti ennen kaikkea, että kyseessäoleva aliluutnantti ei saanut käyttäytyä aasimaisesti.

Rouva Hetvicz katseli pitkän hetken mietteissään maisemaa, sitten hän haukotteli hiukan.

— En nukkunut paljoakaan viime yönä ja nyt olen hiukan uninen, sanoi hän. Sitten hän lisäsi lempeästi: — Ettehän pahastu, rakas ystäväni, jos hiukan lepään?

Géza valmisti nopeasti hänelle makuusijan sohvalle.

— Nukkukaa, rakas armollinen rouvani.

Vapaaherratar heittelehti hetken tiikerinkarvaisen matkahuopansa peitossa, milloin työntäen esiin, milloin vetäen takaisin sievän jalkansa. Vihdoin hän lepäsi rauhallisesti ja ojensi hymyillen kätensä Gézalle.

— Miksi sanotte armollinen rouva? Sanokaa ystävättäreksenne!

— No, rakas ystävättäreni!

— Niin, niin juuri…

Hän nukahtikin jo. Ainakin hän sulki silmänsä. Mutta hansikoidun, kaunismuotoisen, kiinteän, pienen lapsenkätensä hän unohti Gézan käteen.

Nukkuikohan hän todellakin? Tuskin huomattava, suloinen hymy, aurinkoinen, pehmeä ilme valoi hänen muuten niin pilkallisiin piirteisiinsä naisellisen juonteen. Mahtoikohan hän nukkua? Hänen suupielessään leikki tuo hymy ilkkuvana vahingonilona: Voi Géza, mikä aasi sinä olet!

Mutta Géza Gyurkovics ei ollut aasi. Varovasti hän kumartui hänen puoleensa, sitten hän painoi nopeasti huulensa vapaaherrattaren vasempaan silmään. Selvällä unkarinkielellä sanoen: hän suuteli rouvaa. Mutta rouva avasi silmänsä, nousi ja painoi samassa kiinteän pikku kätensä aliluutnantin oikealle poskelle. Unkariksi sanottuna: hän antoi aliluutnantille korvapuustin. Eikä se korvapuusti suinkaan ollut mikään kuvaannollinen tillikka, jonkalaisia perheen jäsenet tai rakastavaiset toisilleen jakelevat, vaan oikea, todellinen, tukeva, läiskähtävä kasarmitillikka. Se oli ensimmäinen ja viimeinen, jonka Géza sai lastenkamarista päästyään.

Aliluutnantin kunniaksi täytyy minun sanoa, että hän säilytti arvokkuutensa. Vaikuttavan kylmäverisesti hän sanoi:

— Jos teidän ylhäisyytenne otti minut mukaansa ainoastaan jaellakseen minulle korvapuusteja, niin pyydän teitä jatkamaan, mutta silti en kadu suudelmaani.

Vapaaherratar hypähti pystyyn kasvot hehkuvan punaisina.

Minua te uskallatte suudella! Miksi te minua luulette? Jos te vielä kerran rohkenette minuun koskea annan hätämerkin ja pysähdytän junan…

Géza Gyurkovics purskahti kaikuvaan nauruun. Hänen naurunsa vaikutti vapaaherrattareen hiukan tyynnyttävästi. Hän istahti jälleen, katseli kauan synkkänä ikkunasta, mutta kun aliluutnantin rattoisuus ei ottanut loppuakseen, kääntyi hän närkästyneenä hänen puoleensa.

Oletko menettänyt järkenne? Miksi nauratte?

− Anteeksi, kaunis rouvaseni, mutta minua Huvittaa huomata itsestäni, että olen suurempi aasi kuin luulinkaan…

Rouva Hetvicz kohautti hermostuneesti olkapäitään. Häntä harmitti se, että aliluutnantti ei ollut niin tyhmä, kuin hän oli luullut. Sitten hän yht'äkkiä säikähti ajatellessaan, että jos tätä yhä jatkuisi, pääsisi hänen käsistään ihminen, jota hän tällä hetkellä niin välttämättömästi tarvitsi… Seuraavassa silmänräpäyksessä hän ojensi herttaisen rohkeasti aliluutnantille kätensä.

— Vihastuitteko? kysyi hän hymyillen suloisesti katuen.

Aliluutnantin valtasi jälleen peloittava iloisuuden puuskaus.

— Vihastuako? Minkä vuoksi? Kuka voisi teihin suuttua?

— Ette saa suuttua, tiedättehän, että olen äärimmilleni hermostunut… Mutta en minä aina tule olemaan hermostunut… Saatte kerran kokea — myöhemmin — sitten joskus…

Tällä hetkellä olivat hänen silmänsä (puhuakseni pankkikielellä) tulevaisuudessa maksettavia vekseleitä. Aliluutnantti nousi paikaltaan hymyillen.

— Nukkukaa nyt, armollinen rouvani…

— Entä te?

— Menen eteiseen polttamaan savukkeen. Sitten aamun en ole polttanut ainoatakaan savuketta.

Savukettaan hän saattoi kiittää siitä, että hän Karánsebeksen asemasillalla edestakaisin kävelevien rautatievirkamiesten joukossa tapasi erään entisen kevéläisen toverinsa. Minuutin tai pari he puhelivat keskenään, sitten he puristivat toistensa käsiä, kun juna jatkoi matkaansa.

Kun he tulivat Lugokseen, oli Géza Gyurkovics jo polttanut kolme savuketta, ja palasi kauniin rouvan luo. Vapaaherratar seisoi ikkunan ääressä katsellen Budapestistä tullutta pikajunaa, joka juuri lähti liikkeelle viereisellä raiteella. Vauhdissa olevasta junasta tarkasteli muuan utelias matkustaja kaunista rouvaa… Silmänräpäykseksi yhtyivät heidän katseensa, rouvan ja valkoviittaisen upseerin, joka nojautui ensiluokan vaunun ikkunanpieleen. Seuraavassa hetkessä vetäytyi vapaaherratar kauhistuneena ikkunasta takaisin.

— Voi sitä lurjusta! huudahti hän.

— Mikä hätänä? kysyi Géza…

— Jos hän on huomannut minut, perii minut hukka: Luuletteko, että hän huomasi.

— Kuka?

— Kaartilainen… Mieheni ottopoika…

Vapaaherratar näytti todella olevan pelästynyt, Géza huomasi tarpeelliseksi rauhoittaa häntä.

— Ei hän huomannut. Ja joskin hän olisi huomannut, en usko, että hän tunsi. Ja joskin hän olisi tuntenut, ei hän teitä saavuttaisi, sillä junat kulkevat vastasuuntaan…

Heidän junansa oli jo lähtenyt asemalta, ja vapaaherratar huoahti helpotuksesta.

— Suutelen käsiäsi, pikku äiti! huusi samassa karhea viinabasso.

Ovella seisoi valkeaviittainen kaartilainen, sama punanenäinen, mastonmittainen kaartilainen, jonka he vasta näkivät Verociroviin menevän pikajunan ikkunassa. Tämä mies — muuten ilmeinen todistus niitä vastaan, jotka väittävät, että henkikaartiin otetaan ainoastaan kauniita miehiä — punakkoine naamoineen, pystyyn kierrettyine pikimustine viiksineen, eloisine, ilkeästi vilkkuvine silmineen, oli oikein itseensätyytyväisen kerskailijan perikuva.

— Suutelen käsiäsi, pikku äiti!

Vapaaherratar ponnahti pelästyneenä istuimeltaan.

— Oi, voi — hän on täällä! sammalsi hän. Kaartilainen hymyili torkkuvalla tavallaan.

— Niin juuri, täällä minä olen, äiti kulta! Olin juuri matkalla Herkules-kylpylään tavatakseni rakasta äitiäni, kun huomasin ikkunasta rakkaan äitini kasvot. Tottelevaisena pikku poikana minä heti hyppäsin liikkeellä olevasta junasta ja kapusin rakkaan äitini junaan.

(Kaartilainen — kapteeni Hetvicz-Janky — ei turhan tähden sanonut vapaaherratarta äidikseen. Hän oli sotamarskin veljenpoika ja ottolapsi ja siis myöskin kauniin rouvan ottopoika ja kaikkien Hetvicz-Janky-tilojen toivottu perijä.)

Sotamarskittaren hämmennys kesti vain silmänräpäyksen; sitten hänessä kuohahtivat syvät vihat.

— Miten uskallat tunkeutua tänne?

— Te kohtelette todellakin poikaparkaanne aivan kuin hän olisi poikapuolenne, viisasteli kapteeni nenäkkäästi. — Ja kuitenkin minä olin teidän tähtenne juuri taittamaisillani niskani!

Vapaaherratar risti kätensä ja katseli uhkaavasti vaunun kattoon.

— Voi, — ei minua hyvä jumala rakasta! (Sillä jos hän olisi rakastanut, olisi kapteeni taittanut niskansa.)

— Sallittehan minun nyt kuitenkin istahtaa mukavasti, koska aion matkustaa kanssanne…

— Minun kanssani? kysyi sotamarskitar manaavasti.

— Juuri teidän kanssanne, rakas äiti, sanoi kapteeni heittäen terävän silmäyksen Géza Gyurkovicsiin, — sillä minä huomaan, että tarvitsette minua. Seuraan teitä Budapestiin, Amerikkaan tai, jos niin suvaitsette, vaikka pohjoisnavalle.

Sitten hän riisui viittansa ja käänsi sen huolellisesti kokoon. Rouva
Hetvicz laski kätensä Gézan käsivarrelle ja pyysi herttaisen suloisesti:

— Rakas Gyurkovics, pyydän, heittäkää ulos tuo villipeto.

Géza kääntyi silloin kaartilaisen puoleen ja sanoi:

— Nimeni on Gyurkovics!

Kaartilainen kumarsi hiukan.

— Nimeni on Hetvicz-Janky.

Vapaaherra kääntyi uudelleen sotamarskittareen.

— Rakas äiti, ette tee oikein saattaessanne aliluutnantin sellaiseen välikäteen. Teidän aliluutnanttinne ei voi heittää minua ulos, sillä minä olen hänen esimiehensä ja niin muodoin hänen silmissään mahdoton heittää ulos. Jos vielä kerran teette samanlaisen matkan, täytyy teidän värvätä mukaanne eversti tai ainakin majuri. Teidän aliluutnanttinne voi palvella teitä ainoastaan sillä, että hän merkitsee muistiinsa osoitteeni ja käy tapaamassa tilaisuuden sattuessa, iskeäkseen reiän päähäni tai saadakseen samanlaisen omaansa…

Rouva Hetvicz pudisti kärsimättömästi päätään.

— Ettekö tahdo poistua vaunustani?

Kaartilainen ojentautui vastauksen asemesta yhä mukavammin sohvalleen.

— Ettekö poistu? kysyi rouva Hetvicz uudelleen.

Paff! Pienellä nyrkillään hän iski vaunun seinässä olevaan pyöreähköön paperilippuun ja antoi hätäjarrun toimia.

Kuului kimeä vihellys, juna rupesi täräjämään ja kaunis rouva pyörtyi paikalleen. Kuului juoksua ja ovien pauketta. Ikkunan alle kokoontui pelästyneitä matkustajia.

— Täältäkö hälytettiin? kysyi junankuljettaja, joka tuli junailijan seuraamana.

— Täältä, sanoi kaartilainen tyynenä ojentaen kymmenen floriinin setelin junailijalle. — Eikö junassa sattumalta ole lääkäriä?

— Lääkäriä?

— Minun sukulaisparkani on jälleen saanut hermokohtauksen… Jos hänelle annettaisiin hiukan bromia, rauhoittuisi hän heti… Muuten, minä huomaankin, että hän jo on rauhallisempi…

Sotamarskitar oli todellakin sangen rauhallinen.

Liikkumatta hän istui paikoillaan ja tuijotti välinpitämättömästi taivaan lakeen, välittämättä vähääkään uteliaista katseista.

Etsittiin lääkäriä, mutta sellaista ei junasta tavattu; lääkärin asemesta tarjosi apuaan kaksi eri uskoa tunnustavaa pappia, mutta heitä ei kaivattu. Kun sairas jo oli kokonaan rauhoittunut, jatkoi juna kulkuaan.

Vapaaherratar oli sillä välin tullut siihen vakaumukseen, ettei ollut viisasta joutua suunniltaan kapteenin kylmäverisyyden ärsyttämänä. Hänestä tuntui hauskemmalta ja hyödyllisemmältä itse saada kapteeni raivostumaan… Rouva Hetvicz oli saavuttamaton sellaisten sielullisten mielialojen vaihtumisen nopeudessa. Hän mittaili hetken jäätävän kylmästi vihollistaan ja rupesi sitten hiljaa nauramaan.

— Huomaan ilokseni, että hyvä tuulenne on jälleen palannut, sanoi kaartilainen. — Ehkä nyt saan tietää, minne aiotte matkustaa?

— Kysykää aliluutnantilta, minne hän aikoo viedä minut.

— Aliluutnantilta?

Hänen ylhäisyytensä kohotti lorgnetin nenälleen.

— Niin, sanoi hän viattomasti hymyillen, — hän on ryöstänyt minut. Aliluutnantti on näet minun rakastajani. Eikö totta, Gyurkovics, te rakastatte minua?

Kaartilainen katsoi aliluutnanttia, joka vastasi hyväntahtoisesti hymyillen, hiukan ylimielisesti:

— Miten olisi mahdollista olla teitä rakastamatta, armollinen rouva?
Minä rakastan teitä suuresti, armollinen rouva.

(Hän sanoi sen niinkuin äiti, jota tunteellinen lapsi kiusaa sellaisilla kysymyksillä.)

Kaartilainen naurahti itsekseen.

— Te ette ole oikein taitavasti järjestänyt tätä karkumatkaa, rakas äiti; rummunpärinällä ei lintuja vangita. Aliluutnantti ei ole rakastajanne. Jos hän olisi rakastajanne, olisitte te rauhassa jäänyt Herkules-kylpylään ja sieltä kirjoittanut helliä kirjeitä miehellenne… Niin kauan kuin rouva on miehelleen vihainen, ei hän ole pettämisen aikeissa… Aliluutnantti on teidän käsissänne ainoastaan sakkinappula, jonka te heitätte pois, kun ette sitä enää tarvitse…

— Minä rakastan häntä! sanoi rouva Hetvicz tungettelevasti.

— Jos te rakastaisitte häntä, pelkäisitte seurauksia ettekä turmelisi hänen tulevaisuuttaan niinkuin — sen te hyvin tiedätte — tänään olette tehnyt. Siitä, jota te rakastatte, ette koskaan puhu, ja häntä ette koskaan vedä hulluihin seikkailuihinne… Hänen edessään, jota rakastatte, te olette hiljainen ja lempeä…

Ihmeellistä! Sotamarskinrouvan kasvot kävivät samassa tulipunaisiksi.

— Tyhmää puhetta, sopersi hän puoliääneen, — minä en rakasta ketään…

— István Dénes on sen miehen nimi, sanoi kapteeni, jota nähtävästi huvitti kiusata rouvaa, — ja jos Dénes olisi syntyään vapaaherra tai ainakin jalosukuinen, silloin ette tänään olisi minun rakas äitini, vaan rouva Dénes-Janky… Tiedän minä senkin, että hänen isänsä oli teidän pehtorinne. Te varmaankin sanoitte hänelle, että teistä ei voi tulla hänen puolisoaan, mutta hän ei halunnut ruveta teidän hakkailijaksenne, ja sen koommin ei hän ole teistä välittänyt… Ellen erehdy, on hän tänä päivänä maan etevin nousukas, hän onkin jo valtiosihteeri ja hyvällä tiellä ministeriksi… Ja ellei hän huoli minun kauniista äidistäni, niin äiti välittää hänestä sitä enemmän… Hän ei koskaan mainitse hänen nimeään, mutta hän seuraa tarkkaavasti kaikkia hänen toimiaan, leikkaa sanomalehdistä kaikki häntä koskevat uutiset, ja — niin uskomattomalta kuin se kuuluukin — vielä lisäksi uhraa kallista aikaansa, öitä lisäksi pannen, lukemalla herra Déneksen kolminiteistä teosta Unkarin teollisuudesta ja kauppasuhteista…

Géza Gyurkovics teki hämmästyksekseen sen huomion, että rouvan molemmat silmät täyttyivät kyynelillä. Vapaaherratar nousi paikoiltaan ja sanoi lämpimällä mutta päättävällä äänellä kaartilaiselle:

— En ymmärrä, mitä te puhutte… Minä en tunne sitä herraa, jonka nimen te mainitsitte, en myöskään itämaista kauppaa käsittelevää teosta… Minä en tiedä mitään tästä kaikesta, ainoastaan sen tiedän, että vihaan sotamarskia ja ylenkatson teitä ja että minulle on aivan yhdentekevää, lähetetäänkö tuo herra Gyurkovics, vai mikä hänen nimensä lienee, Galitsiaan tai Bosniaan… Antakaa minun olla rauhassa!

Nopein askelin hän poistui vaunusta. Upseerit riensivät pelästyneinä hänen jälkeensä, sillä he pelkäsivät, että hän liikutuksensa valtaamana syöksyisi junasta. Mutta vapaaherratar menikin ravintolavaunuun, missä hän tilasi puolen kananpoikaa ja lasillisen madeiraa.

— Vapaaherrattarelle on aivan yhdentekevää, lähetetäänkö minut Galitsiaan, ajatteli Géza Gyurkovics itsekseen, — mutta minulle se ei ole yhdentekevää. Ei vähääkään. Minun täytyy päästä tästä satimesta, tai myöskin ampua kuula otsaani.

— Minä livahdan satimesta! sanoi hän myöhemmin.

Kun juna saapui Temesváriin, riensi aliluutnantti sähkösanomatoimistoon. Hän sähkötti Karánsebekseen toverilleen, jonka hän sattumalta oli tavannut asemalla. Sähkösanoman sisällys oli seuraava:

»Pyydän sinua lähettämään seuraavan kiireellisen sähkösanoman:

Hänen ylhäisyytensä sotamarski Hetvicz, Budapest. Teidän armollinen rouvanne on äkillisen hermostumisen kiihottamana tänä aamuna kello kuusi karkaamisen aikomuksessa matkustanut Herkules-kylpylästä. Huolimatta tavattomista olosuhteista olen pitänyt velvollisuutenani seurata häntä. Matkustan Szegediä kohden ja pyydän sikäläiselle rautatieasemalle vastausta sähköteitse, miten voin edelleen teidän ylhäisyyttänne palvella.

Géza Gyurkovics, aliluutnantti.»

Sen jälkeen kului matka rauhallisesti edelleen, vapaaherratar ei lausunut sanaakaan Gézalle enemmän kuin ottopojalleenkaan. Szegedissä valtasi Gézan yht’äkkiä voimakas mielenliikutus. Olikohan sotamarski vastannut?

Oli vastannut. Szegedin asemalla odotti häntä jo hänen ylhäisyytensä sähkösanoma.

»Aliluutnantti Géza Gyurkovics, Szegedin alempi asema. Jääkää yhä edelleenkin hänen luokseen ja mukautukaa näennäisesti hänen oikkuihinsa. Houkutelkaa, jos mahdollista, hänet Budapestiin ja ilmoittakaa minulle tapahtumien kulku.

Sotamarski Hetvicz.»

— Livahdin satimesta! riemuitsi aliluutnantti itsekseen.

Ja ellei hän voinutkaan asettaa myrskyä, jonka armollinen rouva oli nostattanut, oli hän ainakin pelastanut haaksirikosta kaiken mikä pelastettavissa oli. Hän teki niinkuin sadun älykäs kanakoira, joka päivittäin kantoi uskollisesti herralleen ruoan, mutta kerran, kun joukko nälkäisiä koiria hyökkäsi sen kimppuun ja se älysi, ettei uskollisuus tällä kertaa auttaisi, hotkaisi itse nopeasti ruoan.

Jo Szegedistä hän lähetti sotamarskille seuraavan sähkösanoman:

»Sotamarski Hetvicz, Budapest.

Noudatan kaikessa teidän ylhäisyytenne määräyksiä. Lugoksessa liittyi seuraamme kapteeni Hetvicz, joka väkivaltaisella esiintymisellään vaikeutti asemaani.

Aliluutnantti Gyurkovics.»

Kun hän tuli asemasillalle, tapasi hän kauniin rouvan kiistelemässä kapteenin kanssa.

— Parasta olisi, että palaisitte Herkules-kylpylään, sanoi kapteeni, — silloin ainakin säästyisitte turhalta häväistykseltä…

— Sitä iloa en suinkaan aio suoda teille, sanoi armollinen rouva.

Géza tunsi vapaaherrattaren jo siksi hyvin, että osasi asettaa sanansa kohdalleen.

— Minunkin mielestäni olisi parasta teidän palata Herkules-kylpylään, armollinen rouvani… Jos te matkustatte Budapestiin, ette voi välttää kohtausta sotamarskin kanssa, ja siinä tapauksessa…

— Ja siinä tapauksessa?

— Ette voisi päästä muutamista selityksistä, jotka mahdollisesti…

— Jotka mahdollisesti?

— Jotka mahdollisesti eivät olisi erityisen miellyttäviä…

Tämä vaikutti ratkaisevasti sotamarskittaren päätökseen.

— Te voitte matkustaa minne haluatte, mutta minä lähden Budapestiin.

Géza Gyurkovics lähetti Feleghazasta vielä viimeisen sähkösanoman
Budapestiin.

»Sotamarski Hetvicz, Budapest. Tulemme iltapäiväjunassa, suvaitkaa
odottaa meitä asemalla.

Gyurkovics.»

Kun juna pysähtyi Budapestin asemahalliin, auttoi Géza kohteliaasti rouva Hetviczin vaunusta jättäen kaartilaisen huoleksi kauniin rouvan matkakapineet. Rouva Hetvicz astui asemasillalla pari askelta, sitten hän pysähtyi hämmästyneenä. Hänen edessään seisoi kookas, tummaihoinen kenraali: se oli sotamarski Hetvicz. Hänellä oli kädessään kimppu kauniin rouvan lempikukkia, komea vihko, iso kuin lapsenvaunujen pyörä. Ilkeän kohteliaasti hän teki kunniaa rouvalleen.

— Tervetuloa, rakas puolisoni!

— Voi! sanoi rouva Hetvicz. Muuta hän ei sanonut ja senkin hän sanoi kasvot irvissä, aivan kuin olisi puraissut hapanta omenaa.

Sotamarskin silmät etsivät aliluutnanttia, ja Géza Gyurkovics iski kannuksensa yhteen.

— Aliluutnantti Géza Gyurkovics!

Hänen ylhäisyytensä puristi aliluutnantin kättä.

— Kiitän teitä, herra aliluutnantti! En unohda palvelusta, jonka olette minulle tehnyt.

Vapaaherratar, jonka hänen miehensä hunajanimelä hymyily oli saanut hämmennyksiin, piti velvollisuutenaan sanoa hänkin sanansa lomaan:

— Niin, hän on nimittäin sama aliluutnantti, jonka kanssa minä karkasin… sanoi hän yhtä imelästi hymyillen.

Sotamarski nyökäytti päätään myöntävästi.

— Tiedän sen, rakas lapsi, tiedän. Tulevaisuudessa sallin sinun karata herra aliluutnantin kanssa milloin vain haluat…

Nyt sekaantui kaartilainen keskusteluun:

— Oli onni, että minä tapasin heidät Lugoksessa…

Hänen ylhäisyytensä tarkasti veljenpoikaansa jääkylmästi kiireestä kantapäähän.

— Toivon, että vasta sekaannut minun asioihini vasta silloin, kun annan sinulle jotakin tehtävää… Tällä kertaa olin antanut määräyksen herra aliluutnantti Gyurkovicsille, ja sinä olet vain pahasti vaikeuttanut hänen asemaansa…

— Oletteko antanut Gyurkovicsille määräyksen? ihmetteli vapaaherratar. Hän kohotti lorgnettinsa silmilleen ja tarkasteli Gézaa aivan kuin olisi nyt vasta nähnyt hänet ensi kerran eläissään.

— Kunpa olisin sen tietänyt! sanoi hän sitten. (Jos hän olisi sen tietänyt, olisi hän ehkä alentunut panemaan kokonaan Gézan pään pyörälle.)

Samoin kuin kaikki suuret sotapäälliköt rakasti sotamarskikin salavehkeilyä, ja vielä enemmän oli hän hyvillään, jos saattoi hämmästyttää ympäristönsä kaukonäköisyydellään. Antaa vain ihmisten sanoa hänestä: Sotamarski tietää kaikki ja joka kohtaan hänen ajatuksensa yltyy!

Sitten hän ei puhunut tapahtumasta sen enempää, vaan nautti voitostaan.

— Näethän, rakkaani, että minä olen sinua voimakkaampi…

Vapaaherratar teki silloin niinkuin tekee ritarillinen kortinpelaaja. Hän oli hävinnyt, ja kun hän ei voinut vaikuttaa vastapelaajaansa menestyksellään, tahtoi hän vaikuttaa suurenmoisuudellaan, jolla hän kantoi vastoinkäymisensä. Hän muuttui samassa epäilyttävän rakastettavaksi ja kävi hymyillen miehensä käsipuoleen.

— Lähtekäämme, rakkaani! En toivo mitään niin hartaasti kuin olla pian jälleen onnellisessa pesässämme!

Kaartilainen puristi Gézan kättä.

— En ymmärrä, miten olet järjestänyt tämän kaiken, mutta huomaan, että olet hyvin järjestänyt…

Sotamarskin komeat vaunut lähtivät liikkeelle, ja Géza Gyurkovics seisoi jäykästi kunniaa tehden aseman edustalla…

KAKSOSET.

Tämän jälkeen ei minulla enää ole paljoakaan kerrottavana.

Géza Gyurkovics kalisteli pari päivää miekkansa huotraa Pestin asfaltilla, sitten hän lähti kotiinsa Bács-Tamásiin — sillä hänen lomansa ei vielä ollut lopussa. Asemalla odotti häntä Bandi perhekieseineen, ja ajaessaan pölyistä valtatietä he keskustelivat tärkeistä asioista, jotka etupäässä koskivat Jutka Brenóczya. En huoli heidän keskustelustaan kertoa, riittää kun tähän merkitsen erään Gézan huudahduksen.

— Jumalan kiitos, sanoi Géza, — sillä jos minun olisi pitänyt naida hänet, olisin ennemmin ampunut kuulan otsaani!

Tamásilaisia luonnollisesti ihmetytti, että kaksoset näiden tapahtumien jälkeen elivät niin herttaisina ystävinä. He olivat hyviä toveruksia, he juhlivat toisiaan, he ylistivät toinen toistaan ja sanoivat, että Bandi on erinomainen poika ja Géza verraton veli, aivan kuin eivät olisi olleetkaan veljeksiä.

Tämä hyvä ystävyys ilmeni erityisen silmäänpistävänä, kun pestiläiset muinaistieteilijät kävivät Bács-Tamásissa. Gyurkovicsien maatilan äärimmäisessä kolkassa olevalla niityllä oli näet ikivanha kumpu, josta muinaistieteilijät arvelivat, että se oli Vigetán, gepid-päällikön hauta. Kesän kuluessa tuli Bács-Tamásiin neljä tutkijaa, jotka vierailivat Gyurkovicsien linnassa ja kaivauttivat kummun. Ketään gepidiä he eivät siitä löytäneet, mutta he löysivät hiekkaa ja hiekasta näkinkuoren. Tämän johdosta tiedemiehet totesivat, että Bácska kerran oli ollut makeavetisen meren pohjana ja että kumpu oli alluviaalisilta ajoilta — tai oikeammin sanoen…

Illalla pidettiin linnassa komeat pidot, ja kolmatta ruokalajia syötäessä nousi Bandi isännän sijaisena puhumaan kohottaakseen oppineille vieraille lasinsa:

— Kun bulgaareihin yhtyneet bessarabit olivat karkottaneet kunniakkaat esi-isämme Köztelekistä… [Etelköz on Dnjeprin ja Dnjestrin välinen maa-alue. Köztelek on erään yöelämästään kuuluisan budapestiläisen kaupunginkorttelin nimi.]

— Etelközistä! huusi muuan muinaistieteilijä nauraen.

Géza, joka ei sallinut kaksoisveljeään pakotettavan punastumaan, nousi paikaltaan ja sanoi kohteliaasti, mutta päättäväisesti:

— Jos nuhteeton gentlemanni jotakin väittää, ei kenelläkään ole oikeutta hänen sanojaan epäillä… Minun veljeni, herra Bandi Gyurkovics, on nuhteeton gentlemanni, ja jos hän sanoo, että muinaiset magyarít karkotettiin Köztelekistä eikä Etelközistä, on hänellä varmasti siihen painavat syynsä…

Puheen keskeyttäjä selitti silloin juhlallisesti, ettei hän epäile enää Bandin sanoja, ja ilonpitoa jatkettiin häiriöittä tämän kauniin veljesrakkauden todistuksen jälkeen.

Kun rouva Gyurkovics kerran tiedusteli Gézalta miljoonien omistajaa, vapaaherratar Jankya, hymyili aliluutnantti arkatuntoisesti. Noblesse oblige!

— En voi siitä vielä mitään puhua, äiti kulta… Vika on siinä, että vapaaherratar, joka luonteeltaan on hyvin epäluuloinen, on kuullut jotakin Jutkasta…

Siitäkö vain kenkä puristikin! Hellä äiti alkoi heti tulisella kiireellä puuhata Bandille häitä. Hän ajoi Kevéen, missä Brenóczyt sillä haavaa viettivät onnellista perhe-elämää. Kunnioitusta herättävällä sydämellisyydellään hän sai aikaan, että kaunis Poldi kokonaan heitti mielestään Pardubicz-yhdistelmänsä.

Syksyllä vietettiin Bandin ja Jutkan häät Bács-Tamásissa.

Pyhän toimituksen piti korkeasti kunnianarvoinen ja jalosukuinen Nektáriusz Gyurkovics, Kolumbácsin nimirovasti (in partibus infidelium), paavin kamariherra ja roomalainen kreivi. (Kamariherran arvon oli hän saanut palkinnoksi kirjastaan Matkani Roomaan, jonka hän oli omistanut paaville, ja kreiviyden kirjastaan Toinen matkani Roomaan.)

Jutkan saattoi alttarille Géza Gyurkovics. Vieraiden joukossa olivat molemmat Dumba (von der Scharwacht)-kreivitkin, jotka kolmipäiväisten hääjuhlallisuuksien aikana saivat tilaisuuden osoittaa itsessään salassa piilleen ominaisuuden, jolla he saavuttivat koko Bácskan kunnioituksen. Nämä molemmat sanattomat kreivit näet osoittivat, ettei mikään saanut heitä päihtymään. Turhaan mittelivät Bács-Bodrogin kuuluisimmat juomarit heidän kanssaan voimiaan: molemmat Elefántovicsit ja Feri Horkay, mutta eivät pystyneet heihin viinit, eivät samppanjat eivätkä rommit.

— Eipä ole mokomaa nähty! sanoi tappelupukari Elefántovics. — Selvinäkin he kulkevat aivot sumussa ja ryyppäämästä päästyään ovat he sittenkin selviä…

Eversti Brenóczyn juomakyvystä eivät uteliaat bácska-herrat päässeet selville, sillä hän tuskin lainkaan nautiskeli, mutta hakkaili sen sijaan, tulisesti kuin konsanaan joku aliluutnantti, omaa rouvaansa, joka Jutkan kihlajaisten jälkeen oli ruvennut rientoaskelin nuortumaan.

Neljänkolmatta tunnin ajan oli hänellä ankarana kilpailijana kapteeni Aron, jota kaunis Poldi ihaili oivallisena tanssijana, mutta Aron kyllästyi pian valssiin ja silloin oli hän lyöty laudalta. Murheissaan kapteeni heittäytyi Elefántovicsin ja Horkayn seuraan, s.o. hänestä tuli juomari.

Kaunis Poldi kävi huomattavasti sentimentaaliseksi, hän puheli tähdistä ja kuiskaili paljon everstin korvaan, niin että se herätti koko seurueen huomiota.

— Kauhea mies tuo eversti, sanoi Feri Horkay, joka välistä oli epäritarillisuuteen saakka ujostelematon, — minä luulen, että hän aikoo salaa vietellä oman rouvansa…

Rouva Gyurkovics alkoi häiden jälkeen aavistaa, ettei Géza naikaan miljoonanomistaja-vapaaherratarta. Bandi oli näet saanut vuokraoikeuden suuriin kalocsalaisiin arkkipiispantiluksiin ja toimitti säännöllisesti rehuja sotilaspäällystölle, mikä, kuten tunnettua, ainoastaan poikkeustapauksissa tuottaa hankkijalle tappiota. Hän sai tietää, että sotamarski Hetvicz oli Gézan suosituksesta hankkinut Bandille hankinta-oikeuden. Se, että sotamarski kunnioitti aliluutnanttia suosituksellaan, herätti armollisen rouvan epäilyksen.

— Huomaan, että se lurjus on minut pettänyt!

Epäilyttävät oireet lisääntyivät yhä. Seuraavissa kilpa-ajoissa Géza ratsasti Hetviczien hevosia, ja kun hänen rykmenttinsä siirrettiin Budapestistä, määrättiin hänet pääkaupunkiin komennettuun rykmenttiin.

Mutta vasta myöhemmin, kun Géza erään perhejuhlan johdosta saapui Bács-Tamásiin, hän tunnusti äidilleen, ettei hän koskaan ollut aikonutkaan naida rouva Hetvicziä.

Mainittu perhejuhla vietettiin iloisen perhetapauksen — Bandi Gyurkovics nuoremman ja Géza Gyurkovics nuoremman — Jutkan kaksoisesikoisten ristiäisten johdosta.

II.

MITEN MILÁNISTA TULI VALTIOPÄIVÄMIES.

RASKAITA PÄIVIÄ.

Kuningas Béla IV:n ajoilta asti, kun koirankuonolaiset tataarit rasittivat maata, oli magyari tuskin nähnyt surullisempia päiviä kuin 80-luvun loppuajat täällä kotona. Jumalan kiitos, oli hädällä tällä kertaa paikallinen luonne, sillä se levitti mustat yökönsiipensä ainoastaan yli kahden vuokrahuoneen Sándor-kadun varrella.

Frau Anna, jonka kansallisuudesta en koskaan ole päässyt perille, oli vuokrannut huoneet kolmelle nuorelle herralle: Milán Gyurkovics, ylimääräinen ministeriön notaari, oli heistä yksi, toinen oli lakitiedetten kandidaatti Gyurka Gyurkovics ja kolmas pikku Sándor Gyurkovics. Viimeksimainittu oli siihen aikaan vielä punaposkinen nuorukainen, joka viime elokuussa oli reputettu ylioppilastutkinnossa ja nyt — perheen virallisten ilmoitusten mukaan — järkevien vanhempien veljiensä valvonnan alaisena valmistautui uudistettuun tutkintoon.

Todistetusti pätevien kronikoiden mukaan oli Milán aikaansaanut mainitun hädän. Sándor-kadun Gyurkovics-siirtolan vanhin oli näet aivan kuukauden alussa moitittavan kevytmielisesti antanut räätälille kaksisataaviisikymmentä floriinia.

Kaksisataaviisikymmentä floriinia! Juuri sen verran he olivat kolmeen pekkaan hänelle velkaa, mutta räätäli — joka enemmän marisi vanhaa nuottiaan kuin tarkoitti täyttä totta — olisi varmasti räätälien tavoille uskollisena kernaasti suostunut kolmenkymmenen floriinin lyhennykseen. Ja Milán oli lukenut hänen kouraansa viisi viisikymmenistä käsittämättömän jalomielisyyden puuskassa! Kun hän tuli järkiinsä, katui hän ritarillista hulluuttaan ja olisi mielellään ottanut rahat takaisin, niinkuin Ilikuksen murhaaja otti takaisin vastentahtoisen tunnustuksensa. Mutta se oli jo myöhäistä. Pukki, jonka odottamaton onni oli aivan huumannut, käveli jo saaliineen museon tienoilla, herättäen fiakkeriajurien huomiota äänekkäällä yksinpuhelullaan.

(Räätäli, herra Kékvári, vei sinä iltana rouvansa Kansanteatteriin.
Näytännön jälkeen he menivät Feherló-ravintolaan. Söivät kylmää kalaa.
Tartari-kastikkeen kera. Ja paistia. Gyurkovics-poikien rahoilla!)

Kun Gyurka sai asiasta vihiä, oli hän vähällä kuolla pelästyksestä. Hän ei voinut puhua, ei edes suuttua. Kun hän jälleen sai puhelahjansa takaisin, sanoi hän vakuuttavasti Milánille:

— Pian saat piipunperistäkin tanssia!

Hiljainen Frau Anna pani muutaman päivän kuluessa merkille, että hänen vuokralaisensa etupäässä pysyttelivät kotona ja nukkuivat enimmät aikansa.

Seuraavalla viikolla nuorin heistä astui epätoivoisen askelen, joka voidaan hänelle suoda anteeksi ainoastaan hänen nuoruutensa kokemattomuuden tähden. Hän kirjoitti Bács-Tamásiin ja pyysi seuraavassa postissa rahaa — äidiltään. Rouva Gyurkovics kirjoitti seuraavan postin matkassa:

»Tarvitset rahaa? Miten juolahti mieleesi pyytää rahaa juuri minulta? Sillä erehdyt suuresti, pikku Sándorka, jos luulet, että minun velvollisuuteni on syytää rahoja kelle hyvänsä Budapestin tyhjäntoimittajista.»

Tämä kirje sai Sándorin tunteellisen sydämen verta vuotamaan.

— Olenko minä kuka hyvänsä tyhjäntoimittaja?

Illan tullen Milán kokosi kaikki heidän pikkurahansa ja lähti kasinoon.
Siellä hän varmaan saisi ainakin jotain onkeensa.

— Kun olisi edes tupakkaa! voivotteli Sándorka.

Tupakkaa oli, mutta savukepaperi puuttui. Hätä keinon keksii! Hän meni
Frau Annan luo ja pyysi häneltä lainaksi rukouskirjaa.

— Ei ole vahingoksi hiukan rukoilla, tuumasi hurskas rouva.

Hän lausui sen jonkinlaisella saksankielellä, koska hän — herra tiesi minkätähden — luuli nuoria herroja saksalaisiksi. Nämä taas puolestaan puhuttelivat häntä rác-murteella, arvellen, että Frau Anna oli slovakki. Hänen rukouskirjansa oli painettu ruteenilaisilla kirjasimilla.

Gyurka leikkasi rukouskirjan pyhäinkuvien välissä olevat silkkipaperit ja valmisti niistä savukkeita. Hiukan karvaita ne olivat, mutta paloivat hyvin. Hän ei koskaan joutunut pulaan, sillä hän oli yhtä kekseliäs kuin Robinson Crusoe.

Milán palasi vasta aamuyöstä kotiin. Hänen hampaissaan savusi paksu havannasikari, ja Gyurka heräsi vanhimman veljensä iloiseen vihellykseen.

— Mistä tulet, Milán?

— Sillä välin kuin te olette täällä nukkuneet, olen minä metsästellyt rahoja.

— Kasinossako olit?

— Siellä. Olen koko yön katsellut Feri Horkayn pelaamista.

— Voittiko Feri?

— Kahdeksansataa floriinia…

Kuullessaan niin suurista summista puhuttavan heräsi nuorinkin.

— Miten paljon lainasit häneltä?

— En voinut lainata häneltä, sillä olin koko yön istunut hänen takanaan katselemassa. Hän olisi luullut, että minä vain sentähden vartioin… Ja joskin olisin pyytänyt, mitä hän olisi antanut? Viisikymmentä floriinia! Se ei riitä.

— Ei riitä, se on selvä…

— Aamupuolella he lopettivat pelinsä. Feri oli juonut paljon samppanjaa ja oli uhkatuulella. Hän sanoi: Herrat, kuka veikkaa näistä viheliäisistä kahdeksastasadasta floriinista!

Gyurka ja Sándor nousivat ryntäilleen ja tuijottivat loistavin silmin Milánia, niinkuin sudenpojat killottavat yölliseltä metsästykseltään palaavaa vanhaa sutta.

— Entä sinä? kysyi Gyurka.

Milán hymyili viekkaasti.

— Mitä sinä olisit tehnyt minun sijassani?

— Herran pieksut! Miten voit sellaista kysyä? Tietysti olisin veikannut!

— Minä myös! huudahti Sándor uhkarohkeasti.

— Tietysti. Niin tein minäkin, sanoi Milán. — Me nostimme…

— Ja? intoili Gyurka.

— Minä hävisin, sanoi Milán klassillisen yksinkertaisesti.

Toiset kaatuivat kalveten päänalusilleen.

— Mikä meidät nyt perii? kysyi Sándorka lapsellisesti.

— Nytkö? Minä panen maata, sanoi Milán pitkäpiimäisen rauhallisesti.

Ja hän teki niinkuin oli sanonut… Tämä oli bács-tamásilaisille totisesti Mohipusztan tappio.

— Oi voi, huusi Sándor seuraavana päivänä, — tänään on Sváb-vuorella lopettajaistanssit, ja minä olen pyytänyt niihin Ella Lányin!

(Oikeastaan Milán oli Ella Lányin tunnustettu hakkailija, mutta molemmat toisetkin ihailivat häntä, varsinkin Sándorka mustasukkaisen tunteellisena.)

Milán kulki koko päivän hämärillä asioilla, ja nuoremmatkin Gyurkovicsit harhailivat kumpikin tahollaan ajaen takaa rahallisia kotipuolenmiehiään.

Sanotaan, että puute sekä terästää miehen luonteen että panee hänen älynsä vilkkaaseen toimintaan. Tämä selittää sen, että molempien nuorten Gyurkovicsien aivoissa syntyi sama pelastuksen ajatus, kummankin istuessa omassa kahvilassaan. Toiminnassa voitti tarmokkaampi Gyurka veljensä Sándorin…

— Frau Anna, sanoi Sándor, joka kaupunginlähetin seuraamana astui huoneistoon, — minä aion lähettää vaatteemme puhdistuslaitokseen…

— Ei tarvitse, sanoi hyväuskoinen rouva, — teidän rakas veljenne lähetti ne juuri sinne…

— Kumpi veljeni? kysyi Sándor kalveten.

— Gyurka-herra.

Tämä rauhoitti huomattavasti nuorukaista. Hän tunsi Gyurkan, ja jos tällä oli rahaa, ei hänkään jäisi ilman… Ja Gyurka osoittautui todellakin veljensä luottamuksen ansainneeksi, sillä hän tuli jo iltapäivällä hakemaan Sándoria, toi hänelle parin valkoisia hansikkaita ja vei hänet Sváb-vuorelle, jonka tuuheaan lehtiverhoon syksy jo oli sirotellut sinoberinpunaisia täpliä.

En aio kärsivälliselle lukijalleni kertoa kaikkia tanssiaisten tapahtumia. Kerron ainoastaan, että muuan sváb-vuorelainen nuorukainen — nähtävästi neljänkolmatta lämpöasteen pehmentämänä — soitatti viisi kertaa lempilauluaan: Jo peittää lumi kaikki tiet, — ja että Sándor Gyurkovics oli kiintynyt toiseen lauluun, joka puhui Ella Lányille: Pois hän käänsi katseensa, kun kohtasimme toisemme…

Näistä he hiukan väittelivät, kunnes Gyurka lopetti kiistan heittämällä kolme viitosta mustalaisen lautaselle… Sváb-vuorelainen nuorukainen, joka nähtävästi ei sinä päivänä ollut vienyt vaatevarastoaan puhdistuslaitokseen, poistui kasvot tulipunaisina yön pimeyteen; ehkä hän haihtui häpeäänsä, mitättömyytensä katkeroittamana.

Molemmat veljekset nukkuivat vielä puoli kahdeksalta vuoteissaan, kun kolmas, Milán, täsmälleen kello kahdeksan nousi ja ryhtyi pukeutumaan. Ensi töikseen hän kutsui rouvaa:

— Frau Anna, pyytäkää tänne kaupunginpalvelija, aion lähettää vaatteemme puhdistuslaitokseen…

Rouva kovasti ihmetteli. Hänkin!

— Mutta nuoret herrat lähettivät jo eilen.

— Hyvä on! sanoi vanhin nielaisten kuohuvan vihansa.

Vaatekaappi oli todellakin tyhjä. Ainoastaan kurja, kirjailtu liivi oli säästynyt Gyurkan kotkansilmältä. Milán sormeili liiviä, heitti sen sitten ylenkatseellisesti takaisin. Mihin siitä olisi riittänyt — rotasta nälkäiselle leijonalle?

Kissan askelin hän meni viereiseen huoneeseen, missä hänen veljensä nukkuivat yhdeksänkertaisen supécsárdáan väsymyksiä jäsenistään.

Lempeästi ja hyvänsuovasti hymyillen hän rupesi tarkastelemaan heidän taskujaan. Hän laski viisi taskua joka takissa, kolme kussakin liivissä ja kaksi housuparissa ja haravoi uteliailla sormillaan kaikkiaan kaksikymmentä taskua. Hän löysi kaikenlaista, mutta sitä, mitä hän etsi, ei hän löytänyt. Hän löysi kaksi leimattua samppanjakorkkia, sinisen silkkinauhan ja kuihtuneen ruusun, hän löysi jonkin verran pikkurahojakin, mutta seteleitä ei yhden yhtäkään.

Kunpa minulla vain olisi kymmenen, parikymmentä floriinia, saisin helposti satoja hankituksi iltaan mennessä! Sillä herrasmies ei ole herrasmies, jos hänellä on matti kukkarossa. Miten hän voisikaan lähteä kaupungille rahaa hakemaan, miten hän voisikaan käydä tapaamassa bácskalaisia herroja, ellei hän voisi ajaa hakkereissa ja käydä ravintolassa.

— Onko myytäviä? kysyi pihalta mäkäjävä tenoriääni.

— Pst! Tulkaa tänne!

Salamana välähti hänen päässään ajatus… Nämä kunnon pojat, Gyurka ja Sándor, nukkuvat tietysti iltaan asti… Heidän vaatteensa ovat tuolillaan yhtä kauan kuolleena pääomana, mutta jos pääoma pantaisiin liikkeeseen, kasvaisi se siihen mennessä sievoisen koron… Hän siis myy vaatteet. Jos hänellä on taskussaan kymmenen, kaksikymmentä floriinia, voi hän liikkua vapaasti ja helposti hankkia tarvittavan määrän… Illalla hän palaa kotia. Illalla? Jo puolelta päivin! Hän lunastaa kaiken heidän omaisuutensa puhdistuslaitoksesta, antaa joka pojalle puolensataa floriinia, ja niin on kaikki jälleen järjestyksessä… Sen hän todella oli velvollinen tekemään veljilleen, hän, vanhin!

Viereisen huoneen ikkunan kautta hän sopi vaatekauppiaan kanssa hinnasta. Sitten hän lähti kotoa — kaksikymmentä floriinia taskussa. Ne toiset nukkuivat siellä suloisesti eivätkä aavistaneet, voi! eivät aavistaneet, että heidän arpansa oli langennut…

HARHAILEVA BUNYEVÁCI.

Milán Gyurkovics oli muita veljiään päätään pitempi, ja tuuheine, mustankiiltävine viiksineen hän teki kolmenkymmenenvuotiaan vaikutuksen, vaikka hän tuskin oli viidenkolmatta ikäinen. Hieno smoking ja metsästystakki eivät sopineet hänelle yhtä hyvin kuin toisille Gyurkovicseille, mutta pitkäliepeinen Ferenc-Joszef-takki, valtiomiesten ja diplomaattien distingoitu vaatetus, puki häntä paremmin kuin ketään toista. Lisäksi oli hänellä vielä ominaisuus, jota ennakkoluulottomat lukijani mahdollisesti vähäksyvät, mutta joka kuitenkin osoittautui eteväksi aseeksi olemassaolon taistelussa: hän osasi maukkaasti ja huomiota herättämättä käyttää monokkelia. Eräässä suhteessa hän muistutti veljeään Bandia: hänenkin kasvoillaan ja silmissään oli luottamusta herättävä ja hiukan surumielinen (sanoisinko: aseet riisuva) ilme. Jo lapsena oli hänellä ollut paljon hyötyä lempeästä ulkomuodostaan. Nektáriusz Gyurkovics, Kolumbácsin hurskas rovasti, nimitti veljenpoikaansa pikku kerubiksi, ja kun hän luki messun, käytti hän mielellään kerubia kuoripoikana. Joka messusta tuli kymmenen kreutseria, joilla pikku poika osti tupakkaa ja ruutia. (Tupakan hän poltti ja ruudista hän valmisti pieniä pommeja, jotka hän salaa räjähdytti kolumbácsilaisen rovastillisen taloudenhoitajattaren sängyn alla.) Varmaa kuitenkin on, että bácskalaiset äidit myöhemmin — lyhyillä huviretkillä — kernaasti uskoivat tyttärensä Milánille, »joka ei ollut sellainen nuorimies kuin useimmat muut», ja että herrat selvitellessään sekavia urheilu- ja kunniajuttujaan mielellään kuuntelivat Milánin neuvoja.

Sankarini oli siis, jättäen nuoremmat veljensä kirjaillun liivin seuraan, lähtenyt kotoaan kaksikymmentä floriinia taskussaan mennäkseen valtiopäivätaloon tapaamaan monokkeli-Elefántovicsia, joka siihen aikaan oli bács-tamásilainen edustaja. Valtiopäivätalon edustalla oli suuri, meluava kansanjoukko, ja kaupunginpalvelijat kaupittelivat sanomalehtiliitteitä: Ministeri Déneksen kukistuminen.

Tämä uutinen — hänen ylhäisyytensä István Déneksen kukistuminen — hiveli miellyttävästi Milánin mieltä; periaatteessa ei ministerin ja hänen ylimääräisen notaarinsa välillä ollut minkäänlaisia mielipiteiden eroavaisuuksia. Mutta Milán ei ollut viiteen päivään ollut edes ministeriön läheisyydessä, ja nyt hän uskoi ministeripulaa seuraavassa häiriötilassa voivansa helpommin päästä laiminlyöntinsä seurauksista. Kun hän nousi lehterille, hämmästyi hän epämiellyttävästi huomatessaan, että erikoisliitteen uutinen ainakin oli ennenaikainen, koskapa István Dénes vielä istui punaisessa lepotuolissaan salissa, hymyillen kylmää hymyään, joka aina sai vastustajat raivoihinsa, ja kuunteli erään vasemmistopuoluelaisen intohimoista hyökkäystä.

— Eroa! melusi vasemmisto, kun edustaja oli päättänyt puheensa.

— Eroa! jyrähti lehteriltä hirmustunut ääni.

Se oli Milán Gyurkovicsin ääni… Mutta seuraavassa silmänräpäyksessä hän vaikeni. Muuan nainen, joka istui lehterillä hänen edessään, kääntyi äkkiä ja sanoi mielenliikutuksesta vapisevalla äänellä:

— Hävytön!

Hänen kasvonsa olivat suuttumuksesta lumivalkoiset, ja hänen silmissään kiilsi kyynel, — mutta joka tapauksessa hän oli hyvin kaunis. Tarkemmin määritellen: hänen silminnähtävästi koko valtiopäiväyleisöä halveksuva yksinkertainen, mutta hieno pukunsa ja koko hänen olentonsa ilmaisi ensi hetkellä magnaatti-rouvan. Hänellä oli yllään ruudukas matkapusero ja päässään tyrolilainen hattu ja kädessään oli hänellä lorgnetti ja kukkiva syreeninoksa.

— Sehän on syreeninkukka-nainen! sanoi Milán itsekseen.

Syreeninkukka-nainen! Hän oli tuntenut hänet jo vuoden ajan, tietämättä hänen nimeään. Kohtelias kohtalonoikku oli vienyt heidät yhteen kadulla, teatterissa ja ravikilpailuissa. Silloin he aina olivat suoneet toisilleen kevyen hymyn tai ystävällisen silmäyksen. Milán oli antanut hänelle nimen syreeninkukka-nainen, sillä hän oli huomannut, että nainen erikoisesti rakasti näitä kukkia.

Tällä kertaa ei syreeninkukka-nainen kuitenkaan kiinnittänyt sen enempää huomiota Milániin, vaan seurasi kuumeentapaisen jännittyneenä tapausten riehuvaa kulkua. Kerran hän sanoi jotakin, joka ei suinkaan ilmaissut mitään perustuslaillisia mielipiteitä. Hän sanoi:

— Roskaväkeä!

Vielä kahdeksi minuutiksi hän jäi lehterille siirtyen rauhatonna edestakaisin paikoillaan; sitten, kun melu alhaalla riehahti täydeksi hirmumyrskyksi, hän nousi, pakotti viisi, kuusi ihmistä siirtymään paikoiltaan ja lähti.

Kun Milán ei löytänyt Elefántovicsia valtiopäivätalosta, lähti hän Angol Kiralyné-hotelliin, missä edustaja, milloin lainsäätämisinto ajoi hänet Bácskasta Budapestiin, tavallisesti nukkui aamusta puolipäivään. Matkan varrella hän poikkesi hajuvesikauppaan, mistä osti kahdella floriinilla pullon Chypreä, — sitä hän ainakaan tällä hetkellä ei vähääkään tarvinnut.

Hotellissa hän kuuli masentavan uutisen: Elefántovics oli aamujunassa lähtenyt pääkaupungista. Hän lähti siis Gizella-torin varrella olevaan sokerileivoskauppaan nauttiakseen lasin teetä ja sanoakseen pari hävyttömyyttä neiti Jennylle, — ehkä hän sillä välin keksisi jonkin pelastavan ajatuksen. Sokerileivoskaupassa kerrottiin hänelle, että neiti Jenny sairauden tähden oli jäänyt pois toimestaan, sentähden täytyi hänen sanoa hävyttömyytensä neiti Linkalle.

Kun hän vielä hämmenteli teetään, pysähtyivät vaunut kaupan edustalle. Kevein askelin, säteilevin kasvoin, joissa ei huomannut jälkeäkään äskeisestä mielenliikutuksesta, astui sisälle syreeninkukka-nainen. Hän heitti Milániin hymyilevän katseen ja sitten hän alkoi huolettomasti kävellä edestakaisin kaupassa naputellen lorgnetillaan milloin mitäkin lasikelloa ja luetteli koko joukon namusia palvelevalle neidille.

— Lähettäkää ne minulle Kécskaan… Hyvästi!

Hän loi jälleen ruskeat, manaavat silmänsä Milániin, sitten hän lähti kaupasta, kevyesti nyökäten. Milán tarttui lakkiinsa.

— Kuka tuo nainen oli? kysyi hän Linka-neidiltä.

— Hänen ylhäisyytensä, vapaaherratar Hetvicz-Janky, sotamarski
Hetviczin puoliso…

— Vapaaherratar Hetvicz-Janky? Sama miljoonienomistajatar, joka vuosi takaperin oli silmittömästi rakastunut Géza Gyurkovicsiin ja jota Géza (se aasi!) ei ottanut rouvakseen…

Milán riensi hänen jälkeensä, mutta kohtasi ovessa Ella Lányin, joka tuli äitinsä seurassa.

Ella Lányi ei ollut huomiotaherättävän kaunis eikä edes muuten erikoisen älykäs, mutta hän oli kunnon tyttö — mikä Gyurkovicsien mielestä oli arvokkaampaa — s.o. hän oli reipas, rakastettava ja pikkusievä niinkuin leivonen. Hänen isänsä, jonka kanssa meillä muuten ei ole mitään tekemistä, oli oikeusneuvos.

— Te ette tullutkaan Sváb-vuoren tansseihin! sanoi Ella moittien. — Me lähdemme jo tunnin kuluttua pustallemme [pusta tarkoittaa nykyään maatilaa], ja sitten emme saa tanssia ennenkuin syksyllä.

— Tiedättehän, että on parhaillaan ministeripula, sanoi ylimääräinen notaari vakavana.

— Ja silloinko ei ole lupa tanssia? ihmetteli tyttö. Äiti puuttui puheeseen:

— Älä ole lapsellinen, Ella! Ministeriön herroilla on nyt tärkeämpiäkin ajateltavana kuin jotkin tanssiaiset.

Milán nyökäytti miettiväisenä päätään.

— Totta kyllä, vastustuspuolue tuottaa meille paljon mielipahaa.

Ella, jonka kauneus alati vaihteli ja joka usein näytti hyvin vähäpätöiseltä, mutta välistä saattoi olla hyvinkin kaunis, oli tänään — nähtävästi valvotun yön johdosta — suorastaan hurmaava. Hänellä oli aistikas, hyvin sopiva matkapuku, ja tietoisena tilapäisestä kauneudestaan yhä jatkuvassa tanssinhuumauksessa hän ei ollut niin suljettu kuin tavallisesti.

— Lähtekäämme, Ella! sanoi hänen äitinsä.

Noustessaan Gizella-torilla vaunuihin kuiskasi tyttö veitikkamaisesti
Milánille:

— Joka rakastaa, hän seuraa!

— Sallivatko naiset minun saattaa asemalle asti? kysyi Milán ääneen.

— Mielihyvin, herra Gyurkovics…

Siellä rouva Lányi uskoi kukkaronsa nuorelle herralle, joka osti liput ja piti huolen matkatavaroista.

— Kuulkaapa, sanoi Ella, joka tänään vastoin tavallisuutta oli kujeilevaisella tuulella, — ellette olisi poroporvari, seuraisitte meitä Kécskaan. Siellä te astuisitte vastaantulevaan pikajunaan ja olisitte puoleltapäivin jälleen Pestissä.

— Kun vain ei olisi ministeripulaa.

Naiset asettuivat vaunuun. Milán tarttui ikkunan alla olevaan kädensijaan ja pakisi Ellan kanssa ajan vähyyden tähden sähkösanomakielellä… Viereisen vaunun ikkunaan oli kiinnitetty paperiliuska: Varattu osasto. Milán heitti sivusilmäyksen ikkunaan ja näki siellä sanomalehteä lukevan yksinäisen naisen, jonka hän heti tunsi syreeninkukka-naiseksi, vapaaherratar Hetvicziksi.

Soitettiin viimeisen kerran…

— Ken rakastaa, hän seuraa! sanoi Ella Lányi hymyillen.

Syreeninkukka-nainen silmäsi samassa sanomalehtensä takaa ja käänsi kasvonsa Milániin. Nähtävästi hän tunsi hänet, sillä veikeä hymy värähti hänen huulillaan…

Kuka voi kuvailla tai edes käsittää sitä fysiologista muutostilaa, joka tapahtuu ihmisen aivoissa, kun ajatus salamannopeasti hedelmöittää tahdon? Kun Julius Caesar päätti kulkea Rubicon yli — mutta jättäkäämme tämä toistaiseksi! Riittää kun sanon: kun juna lähti liikkeelle, nosti asemasillalla oleva poliisi hälinän ja asemamiehet pudistelivat raivoisina nyrkkejään, sillä muuan herra, herra Gyurkovics, oli hypännyt junaan.

— Minne suvaitsette matkustaa? kysyi junailija.

— Kécskaan…

Lippu maksoi 2 floriinia 50 kreutseria, mutta Milán antoi 3 floriinia junailijalle. Lányin fiakkeri, jonka hän — hetken väiteltyään naisten kanssa — itse maksoi, vei häneltä kaksi floriinia, Chypre kaksi, yhden hän suoritti aamiaisestaan ja yhden antoi kantajalle, joka toimitti vaunuun naisten matkakapineet. Hänelle jäi vielä 11 floriinia…

Yht'äkkiä karmi pelästys Milánin sydäntä. Hänen mieleensä juolahtivat hänen veliparkansa, Gyurka ja Sándor — jotka nukkuivat viattomina kirjaillun liivin seurassa Sándor-kadun huoneistossa eivätkä tietäneet, voi! eivät tietäneet, että Milán Gyurkovics parhaillaan matkusti Kécskaan, Chypre-pullo taskussaan… Kuitenkin täytyi hänen nopeasti keskeyttää omalletunnolleen antamansa audienssi, hänen seistessään siinä vaunun kapeassa käytävässä, sillä Ella Lányi, hullaantuneena onnensa yltäkylläisyydestä, tahtoi sanoa hänelle sata asiaa.

Kécskaan asti hän rupatti yhtämittaa puolitoista tuntia. Ja jos joku olisi hänen puheitaan kuunnellut, olisi hän varmasti luullut, että kaiken maallisen elämän ja inhimillisen pyrkimyksen salainen satama on tanssi ja että koko maailman ihanimmat tapaukset olivat koottuina Vigadón [kaupungin rakennuttama suurenmoinen huvipalatsi] ja Hungaria-hotellin pieneen saliin.

— Kécska! yksi minuutti!

— Suutelen käsiänne…

Milán hyppäsi asemasillalle, sitten hän katseli edelleen hyrisevää junaa, jonka eräästä ikkunasta hänelle pieni valkea nenäliina huiskutti. Lippuluukulla hän osti piletin Budapestiin (jälleen kaksi floriinia viisikymmentä kreutseria, — hänen taskuunsa jäi kahdeksan floriinia viisikymmentä kreutseria ja pullollinen Chypreä) ja odotellessaan pikajunaa hän rupesi kävelemään edestakaisin raiteitten lomassa.

Nyt hän huomasi, ettei hän ollut ainoa Kécskaan pysähtynyt: käytävällä seisoi syreeninkukka-nainen ison tanskalaisen doggin vieressä. Rouva keskusteli juuri asemapäällikön kanssa, jota hän tervehti kuin hyvää tuttua ainakin.

— Eikö kukaan ole tullut minua vastaan? kysyi hän. — Minä sähkötin linnaan!

— Teidän nelivaljakkonne on täällä, vastasi virkamies.

— Mutta linnalaisista ei ketään?

— Ei ketään.

Kaunis rouva hymähti katkerasti.

— Hänen ylhäisyytensä tuli tänne aamulla, sanoi sitten asemapäällikkö.

— Onko mieheni täällä? Minä luulin, että hän on Wienissä.

— Vanha vapaaherratar on myöskin täällä, hän tuli jo eilen…

— Anoppini?

Vapaaherratar kohotti päänsä niinkuin rakuunaratsu taistelumerkin kuullessaan.

— Anoppini? Huh, miten olen onnellinen! Mikä ihana perheidylli tästä vielä tuleekaan linnassa.

Vanha asemapäällikkö, joka nähtävästi hyvin tunsi vapaaherrattaren perhesuhteet, hymyili hienosti itsekseen.

— Katsokaa, nyt minä tiedän, miksi ei kukaan heistä tullut minua vastaan. He eivät uskaltaneet tulla!

Mietteissään hän hyväili koiran päätä, sitten kääntyi hän jälleen asemapäällikön puoleen.

— Milloin seuraava juna lähtee Budapestiin?

— Kymmenen minuutin kuluttua. Ei kai teidän armonne aio palata?

— Kun vain tietäisin mitä tahdon! sanoi rouva Hetvicz huoaten.

Asemapäällikkö kutsuttiin toimistoon, ja kaunis rouva jäi yksikseen. Seistessään siinä tyhjällä asemasillalla, aprikoiden, lähtisikö perheensä luo vai Budapestiin, vai jonnekin muualle, — huomasi hän yhtäkkiä tilansa sangen surkuteltavaksi, sillä hän kävi surulliseksi. Mutta hänen hellämielisyytensä kesti vain sekunnin, seuraavassa silmänräpäyksessä hän huomasi Milán Gyurkovicsin, joka tarkkaavasti seurasi häntä, ja hän kohotti jälleen kauniin päänsä. Nuori mies teki juuri ison doggin tuttavuutta.

— Se puree! sanoi rouva Hetvicz puoliääneen.

— Minua eivät koirat pure, sanoi Milán vakuuttavasti.

Rouva Hetvicz käänsi hänelle selkänsä ja rupesi miettiväisenä tarkkaamaan kanoja, jotka kaapersivat kiskojen lomassa. Sitten hän äkkiä kääntyi, ja Milán tunsi itsessään voimakkaasti, että vapaaherratar nyt puhuttelee häntä. Niin tapahtuikin.

— Gyurkovicseja, eikö totta?

— Nimeni on Milán Gyurkovics, sanoi nuori mies, joka paljastetuin päin seisoi kauniin rouvan edessä.

— Te olette veljenne aliluutnantin näköinen, sanoi rouva Hetvicz hymyillen. — Mitä teette täällä?

— Odotan Budapestiin menevää junaa.

— Onko lupa kysyä, kuka se kaunis neitonen oli, jota olitte saattamassa?

— Ella Lányi, kaukainen sukulaiseni.

(Kaukaisen sukulaisuuden keksi Milán turhan varovasti.)

Armollinen rouva mietti hetkisen… Hän ajatteli anoppiaan ja miestään ja vielä ilkeää yllätystä, jonka hän aikoi valmistaa heille…

— Pidättekö ajometsästyksestä, herra Gyurkovics?

— Minä olen intohimoinen parforce-metsästäjä, sanoi Milán, joka oli ottanut kotonaan Bács-Tamásissa osaa moniinkin ajometsästyksiin hölkkäävän maatiaishevosen selässä, mutta ei koskaan ollut ratsastanut oikeitten ajokoirien jäljessä.

Rouva Hetvicz leikki hymyillen käsineillään. Hän oli yhtä suloisen hämillään kuin nuori neitonen tanssiaisissa tehdessään ensi kertaa valintansa naistentanssissa.

— Kun vain olisin vakuutettu siitä, että ette minua väärinkäsitä, herra
Gyurkovics…

— Olen käskettävänänne, armollinen rouva!

— Siis — tulkaa kécskalaisiin ajometsästyksiin… Minä kutsun teidät ilman mitään muodollisuuksia, sillä onhan veljenne vanha ystävämme…

(Rouva Hetvicz ei mielestään ollut velvollinen kertomaan, että hän piti Milánin veljeä, aliluutnantti Gézaa, sitten Herkules-kylpylän seikkailujen, rykmentin hölläluonteisimpana ihmisenä, kuten hänellä oli tapana sanoa.)

— Älkää miettikö turhia, vaan tulkaa matkaani.

— Mutta minun matkatavarani! En ole ottanut mitään mukaani…

(Kärsivällinen lukijani tietää, että Milán Gyurkovicsin matkatavarat — lukuunottamatta kirjailtua liiviä — olivat Budapestin puhdistuslaitoksessa.)

— Älkää niistä huolehtiko. Linnassa saatte kaiken, mitä tarvitsette.
Tulkaa vain.

Tämän hän sanoi jo kärsimättömästi ja käskevästi. Viisi minuuttia myöhemmin istui hän keveissä, nelivaljakon vetämissä vaunuissa, matkalla kylään. Hevosia ajoi armollinen rouva itse. Milán istui hänen vieressään. Tuskin olivat he ehtineet pyssynkantaman päähän asemalta, kun Milán tunsi sydämessään ankaran pistoksen. Sillä hänen mieleensä juolahtivat hänen veliparkansa: Gyurka ja Sándor, jotka yhä nukkuivat eivätkä aavistaneet, että Milán, taskussaan kahdeksan floriinia ja viisikymmentä kreutseria sekä pullollinen Chypreä, oli matkalla ajometsästykseen…

LŐCSEN KELTAINEN ROUVA.

Katkera sissisota, jota käytiin vapaaherrattaren ja sotamarski Hetviczin välillä (milloin häikäilemättömän suorasukaisesti, milloin salatun viekkaasti), oli hiljattain saanut arveluttavan käänteen.

Tuo kauhea, kaunis rouva oli saanut ilkeän päähänpiston: hän tahtoi pakottaa miehensä ottamaan eron, ja saadakseen tahtonsa perille koetti hän kaikin tavoin halventaa häntä sotilaspiireissä. Lainkuuliainen sotamarskin rouva heittäytyi yht’äkkiä poliittiseen vehkeilyyn, sanan 1849-vuotisimmassa merkityksessä. Minun tarvitsee vain mainita muutamia piirteitä vapaaherrattaren valtiollisesta toiminnasta.

Niin tuli yleisesti tunnetuksi, että Kécska-piirin edusmiehen, saadakseen ehdokkuutensa läpiajetuksi, oli täytynyt antaa rouva Hetviczille kirjallinen sitoumus, jossa hän lupasi »alati mustata valtiopäivillä itävaltalaista armeijaa…»

Ankarasti järkytti sotamarskin asemaa muuan vapaaherrattaren lausunto, joka kiersi sanomalehdissä pääkaupungissa tapahtuneiden katumielenosoitusten aikana. Vapaaherratar oli näet sanonut, että hänen miehensä oli liian innokas magyari antaakseen määräyksen sotaväelle ampua suojatonta ihmisjoukkoa. Tämä herätti Wienissä paljon pahaa verta, ja Wehrzeitung ehätti selittämään yleisölle, että sotamarski Hetvicz ei ollut mikään magyari, vaan mähriläinen, ja että hän hyvinkin kykeni ammuttamaan suojatonta väkijoukkoa, koska hän oli tehnyt saman jo Lombardiassa.

Paljon oli myöskin puhuttu sotamarskin erosta, kun vapaaherratar elokuun kuudentena kiireestä kantapäähän mustiin puettuna oli ottanut osaa Arádin marttyyrien surujumalanpalvelukseen ja vielä samana päivänä julkisessa matineassa hehkuvan innostuneesti lausunut Talpra magyar'in. [Nouse magyar, isänmaasi kutsuu! Unkarilaisten kansallislaulu, jonka Sándor Petöfi lausui 14 p. maaliskuuta 1848 kansallismuseon portailta vallankumouksen puhjetessa.]

En tiedä millä sotamarski Hetvicz rauhoitti wieniläiset, mutta varmaa on, että hän kauniilta rouvaltaan otti halun enempiin valtiollisiin vehkeilyihin hyviksi ajoiksi. Marraskuun seitsemäntenä hän näet ankarasti ilmoitti vapaaherrattarelle, että hän laillista tietä tuomituttaa hänet järkensä menettäneeksi, ellei hän lakkaa halventamasta häntä julkisesti.

Armollinen rouva ymmärsi heti, että tämän julman ajatuksen oli keksinyt hänen anoppinsa, vanha vapaaherratar, jota hän läheisen perhepiirin keskuudessa nimitti Löcsen keltaiseksi rouvaksi. (Vanha rouva asui tavallisesti Löcsessä, ja hänen ihonsa oli sitruunankeltainen.) Tämä yhdeksänkymmenvuotias nainen, jota jo kymmenen vuotta oli kuljetettu rullatuolissa, oli kylmä ja terävä kuin teräksinen miekka. Hän eli kokonaan omissa maailmoissaan, ja kun hän hyvin harvoin ilmaantui perheensä keskuuteen — jonka asioita hän kuitenkin rajattomasti hallitsi —, kohdeltiin häntä aina kunnioituksella ja melkein yliluonnollisella pelolla. Hän oli hyvin jumalinen, pöyhkeä ja yltiöpäisen siveellinen nainen, joka Hetviczien perheessä ylläpiti ylimyksellisiä perintätapoja.

(Rakastettavan lukijani mielestä tuntuu ehkä hiukan omituiselta, kun samassa hengenvedossa kerron, ettei Justus Perthin aateliskalenterissa tiedetä mitään vanhan vapaaherrattaren sukujuurista. Hänen isästään en tiedä mitään, mutta hänen äidistään tiedän, että hän oli wieniläinen pesijätär ja että itse myöhempi vapaaherratar Hetvicz oli Wienin hovioopperan tanssijatar ja saavutti suurta suosiota Triko-Netti nimisenä. Että Triko-Netistä tuli ylimysmielisten perinnäistapojen luontainen edustaja, on joka tapauksessa hyvin kummallista, mutta tapahtuu niitä kummempiakin asioita maailmassa.)

Mutta palatkaamme Milán Gyurkovicsin luo, jota neljä nuorta, virkeätä hevosta hurjaa neliä kiidätti Kécskan linnaan, missä Löcsen keltainen rouva tällä hetkellä hallitsi. Hevosia ohjasi nuori vapaaherratar, joka — kuten useimmat urheilijattaret — oli hyvin uhkarohkea ja huono ajaja. Kun lentävän vaunun pyörät hipaisivat liian läheltä ojan parrasta, tarttui Milán vaistomaisesti kauniin rouvan käsiin.

— Pelkäättekö? kysyi vapaaherratar.

— Kuinka en pelkäisi! Teidän puolestanne pelkään.

— Mutta minun mielestäni on hauska ajaa näin hurjasti, kun minä tiedän, että voin taittaa niskani…

— Niinkuin suvaitsette! sanoi Milán nauraen.

Kauniin rouvan silmät säteilivät, hänen kalpeat kasvonsa saivat väriä. Milán silmäili häntä salaa… Hänestä tuntui aivan luonnolliselta, että rouva Hetvicz oli hämmästyksissään hänen ja veljensä Gézan yhdennäköisyydestä, vapaaherratar kun oli — bács-tamásilaisten perhetraditioiden mukaan — niin lämpimästi ihaillut Gézaa… No, jos Milán tämän yhdennäköisyyden perusteella voisi avata itselleen tien vapaaherrattaren sydämeen, ei hän ainakaan olisi sellainen aasi kuin Géza…

— Minun mieleeni juolahti verraton pila! sanoi vapaaherratar myöhemmin, kun he tien mutkasta selviydyttyään näkivät edessään koko kylän. — Minä esittelen teidät linnassa oleville etäisenä sukulaisena, jota ei kukaan muu tunne kuin minä.

Milán nauroi eikä vastustanut vapaaherrattaren ehdotusta. Hän ei koskaan pilannut hyvää pilaa ja hän tunsi kutsumusta ruveta kauniin rouvan arvokkaaksi vastapelaajaksi hänen vehkeilyissään. (Ei hän tahtonut olla sellainen aasi kuin Géza!)

Vaunut vierivät linnan avatun rautaportin läpi, kiersivät vinhasti ison ruohokentän ja pysähtyivät parvekkeen leveiden portaiden eteen. Juovikkaan hellekatoksen alle oli koko perhe kokoontunut. Sotamarski oli arkiunivormussa, päässä siviililakki, Löcsen keltainen rouva istui nikkelisilaisessa työntötuolissaan, ja sitä paitsi olivat siellä kaikki langot: madáylaiset, isä, äiti, ja kolme pientä kreivitärtä kotiopettajattarineen. He olivat juuri lopettaneet välipalansa ja olivat syventyneinä hyvätuuliseen keskusteluun. He eivät aavistaneet mitään pahaa, kun kauniin rouvan vaunut ilmestyivät portaiden eteen niinkuin pyöriäistuuli.

Milán hyppäsi istuimeltaan ja auttoi vapaaherrattaren vaunuista. Hänen armonsa tarttui nuorta miestä käsipuoleen ja nousi kevein ja miellyttävin askelin parvekkeen portaita.

— Tässä olen, rakkaani! sanoi hän onnettomuutta ennustavan hilpeästi.
Sitten hän osoitti Milánia. — Katsokaa, kenet olen tuonut matkassani!

Sotamarski katsoi hämmästyneenä, vanha rouva epäluuloisesti Milánia, joka paremman puutteessa hymyili vaatimattomasti.

— Ettekö todellakaan tunne häntä? kysyi rouva Hetvicz. — No sitten kerron teille, kuka hän on: Oszkár Hetvicz!

Esittelyä seurasi hämmentynyt hiljaisuus. Seurue oli nähtävästi varsin hämmästynyt kuullessaan tämän nimen. Vihdoin sanoi sotamarski:

— Oszkár Hetvicz — veljeni Károlyn poika?

— Niin, juuri hän, sanoi rouva uskaliaasti — Katsokaa vain hänen kasvojaan, oletteko nähneet tyypillisempiä Hetvicz-kasvoja?

— Yhdennäköisyys on todellakin hämmästyttävä, sanoi kreivi Máday.

Hetvicz ojensi kätensä Milánille.

— Terve tuloa, rakas poikani. Olemme eläneet isäsi kanssa kireissä väleissä, mutta minä iloitsen, ettet sinä jaa hänen tunteitaan…

Sitten hän syleili nuorta miestä. Mádaykin riensi Milánin luo.

— Kauniisti teit, kun tulit, Oszkár!

Vapaaherratar kohotti itsetietoisena päätään, aivan kuin olisi tahtonut sanoa: katsokaa, tämä on minun työtäni! Katsokaa, en minä olekaan sellainen hyödytön pikku rouva, kuin te luulette!

— Minä vangitsin hänet junassa, selitti hän herroille, — sattumalta jouduimme matkustamaan samassa vaunussa, ja perhekuvien mukaan tunsin heti hänet Hetvicziksi… Eikö minulla ole tarkka silmä? Minä ajattelin, miten hauskan yllätyksen valmistaisin teille, jos toisin hänet tänne… Kauan täytyi minun suostutella nuorta herraa, sillä vasta viime tingassa hän antoi lupauksensa… Mutta hänen tavaransa jäivät junaan…

Sitten hän kääntyi Milániin.

— Miksi ette suutele isoäitiänne?

Milán katseli Löcsen keltaista rouvaa, joka ei hetkeksikään kääntänyt kotkankatsettaan hänestä. — Hän heitättää minut ulos, ajatteli hän itsekseen koskettaessaan huulillaan hänen kättään… Mutta vanha vapaaherratar ei ajanut häntä ulos, vaan laski kätensä Milánin päälaelle ja katsoi häntä tutkivasti silmiin.

— Sinun isäsi on tuottanut minulle paljon murhetta, sanoi hän sitten, — mutta tervetuloa kuitenkin.

— Tämä on todellakin kaunis perhenäytelmä! sanoi nuori vapaaherratar kohottaen kauniit Tartuffe-silmänsä taivasta kohden.

Sitten — tuntiessaan, että oli velvollinen antamaan Milánille hyvitystä, huudahti hän iloisesti:

— No katsokaapa, hän ei ole vielä suudellut kauniita pieniä serkkujaan!

He ajavat minut kohta ulos! ajatteli Milán, mutta suuteli kuitenkin rouva Mádayn rohkaisevasti hymyillessä vuorotellen kutakin nuorta, valkoista syreeninvesaa, jotka samassa muuttuivat tulipunaisiksi unikoiksi.

Nyt täytyy minun selittää, miksi kécskalaisiin teki niin hämmästyttävän vaikutuksen Oszkár Hetviczin ilmestyminen.

Sotamarskilla oli nuorempi veli, joka noin kolmekymmentä vuotta aikaisemmin oli joutunut riitaan perheensä kanssa ja muuttanut Transsilvaniaan, missä hän oli mennyt naimisiin. Sen jälkeen ei kukaan perheen jäsenistä ollut tavannut häntä, mutta sitä enemmän olivat he kuulleet hänestä, sillä transsilvanialaista Hetvicziä riivasi käräjöimisinto ja siihen yhtynyt vainoamishalu, ja hän ahdisti sukuansa lukemattomilla perintö- ja omistusriidoilla. Ne olivat kuolemattomia kuin Fenix-lintu, sillä niin pian kuin yksi oli päätetty, viritti kantaja uuden entisen tuhasta. Käräjänkävijä Hetviczillä oli Oszkár-niminen poika, jonka hänen isänsä — toinen Hamilkar — oli kasvattanut tulisesti vihaamaan Hetviczejä. Tämän Oszkárin naamarin oli kaunis rouva antanut Milánille, itsekään edes tietämättä niihin nämä naamiohuvit johtaisivat: yksinkertaisesti perhehäväistykseenkö vai monisotkuisempaan vehkeilyyn.

Sillä välin ilmoitti uskoton rouva menevänsä pukeutumaan ja jätti Milánin yksikseen sukulaistensa pariin. Löcsen keltainen rouva kutsui heti luokseen pelästyneen Milánin:

— Mitenkä ne voivat kotona?

— Kiitän, hyvin…

— Vieläkö Boldizsár asuu teillä?

— Tietysti…

Koko perhe hämmästyi kuullessaan tämän yksinkertaisen tunnustuksen.

— Kummallista, sanoi vanha vapaaherratar. — En ymmärrä oikein isääsi…

— Isä on välistä vähän omituinen, sanoi Milán synkistyen.

— Miten sen Boldizsárin laita oikein lienee? kysyi kankea vanha rouva.

Nyt he ajavat — nyt! — sanoi Milán itsekseen.

— Kerro meille koko juttu, eihän siinä ole mitään salattavaa sen jälkeen kuin sanomalehdetkin jo ovat käsitelleet kysymystä.

Hänen kasvonsa synkkenivät kolkosti, ja Miláninkin otsalle kihosi kylmä hiki.

— Minä rakastan Boldizsária aivan liiaksi voidakseni tasapuolisesti arvostella häntä. Saattaa olla, että olen väärässä, mutta minun mielestäni voi ainoastaan se heittää kivellä Boldizsária, joka itse tuntee olevansa viaton.

— Oszkár on oikeassa! sanoi tykistönpäällikön rouva.

Rouva Máday, joka nähtävästi tahtoi kääntää keskustelun muihin asioihin, sanoi iloisesti:

— Miten Mariska voi?

— Hän voi erinomaisesti! sanoi Milán.

— Tosiaankin, miten vanha Mariska nyt onkaan? — kysyi kreivitär edelleen.

— Mariska?

Milán tiesi, että Mariskat tavallisesti ovat kuuden-yhdeksäntoistavuotiaita, eikä voinut ymmärtää, että tälläkään Mariskalla oli mitään syytä poikkeukseen.

— Tosiaankin! Mariska täyttää pian seitsemäntoista vuotta, sanoi hän tuhmanrohkeasti.

Vanha rouva tarttui keppiinsä, ja rouva Máday tuijotti pelästyneenä
Milánia.

— Miten? Onko teidän äitinne seitsemäntoistavuotias?

Milán sai nikotuksen äkillisestä pelästyksestä… Hän katseli synkistyneenä ympärilleen epätoivo sydämessään… Hän katseli ympärilleen, etsien kohtaa parvekkeen kaiteessa, mistä voisi heittäytyä yli, hypätä puutarhaan ja juosta tiehensä! — eikä hän pysähtyisi ennen kuin Budapestissä. Hän saattoi luottaa pitkiin sääriinsä; ylioppilasaikoinaan kun hänen onnistui päästä pakoon takaa-ajavia kisällejä aukealle kentälle, ei häntä olisi saatu kiinni edes vinttikoirilla ajaen…

— Onko teidän äitinne siis seitsentoistavuotias?

Herra tiesi miten koko juttu olisi päättynyt, ellei vapaaherratar samassa olisi ilmestynyt parvekkeelle. Keskimäärin hän pukeutui neljä kertaa useammin kuin joku toinen normaalinen vapaaherratar, ja pitkäaikaisen harjoituksen avulla hän oli tottunut vaihtamaan pukunsa yhtä nopeasti kuin todelliset pukutaiteilijattaret, joita olemme ihmetelleet Orfeumissa [Budapestin suurin varietee-teatteri].

Hänen kasvonsa olivat vielä kosteat kylmästä vedestä.

— Oszkár, Oszkár, joko teillä taas on morsiamenne mielessä? — Sitten hän kääntyi toisten puoleen: — Oszkár on juuri kertonut minulle olevansa kihloissa… Hänen morsiamensa on myöskin Mariska…

Mariska-jutusta oli sillä pelastuttu. Milánin täytyi vielä vastata tusinaan kysymyksiä, jotka koskivat hänen morsiantaan. Vapaaherratar halusi myöhemmin näyttää vieraalle metsästyshevosia, ja niin teki koko seurue — vanhaa vapaaherratarta tietenkin lukuunottamatta — kierroksen ympäri puutarhan kellastuneiden pensaistojen.

Rouva Hetvicz oli ensimmäisten joukossa ja jätti pian Milánin kanssa toiset kymmenkunnan askelta jäljemmäksi.

— Minä lähden tunnin kuluttua, sanoi Milán.

— Ei tule kysymykseen! vastasi kaunis rouva.

Ottaen huomioon jäljempänä tulevat puhelivat he matalalla äänellä välinpitämättömän näköisinä.

— Älkää ajatelkokaan matkustamista kolmeen päivään…
Parforce-metsästykset alkavat vasta huomenaamulla.

— Jos jään tänne, täytyy minun pian näytellä takaa-ajetun ketun osaa…

Kaunis rouva hymyili.

— Sellaista kettua kuin te olette, ei saada kiinni, varsinkin jos minä piilotan hänet koirilta… Minä uskon, että jos meitä haluttaisi johtaa maailma harhajäljille, eivät edes kuuluisimmatkaan metsästäjät meitä saavuttaisi.

Tämän puheen aikana, jonka armollinen rouva esitti viattoman näköisenä kuin Wertherin Lőtte, kävi Milán punaiseksi kuin paprika [unkarilainen mauste, väriltään tulipunainen].

— Miksi tahdotte minua jäämään tänne?

Kaunis rouva loi hämmästyneen katseen Milániin, sitten ilmestyi kevyt, kirkas hymy hänen suupieliinsä. Hän ei sanonut sanaakaan, vaan taittoi granaattipuun punaisen kukan. Hän katseli sitä kauan — vaikk'ei se lainkaan tuoksunut — ja kosketti sitä ohimennen huulillaan.

— Tahdotteko?

Hän ojensi sen Milánille.

— Sanokaa minulle, vapaaherratar, miksi tahdotte minua jäämään tänne?

— Kahdestiko minun täytyy vastata?

Kauniin rouvan kasvoille nousi puna. Pitkän vaitiolon jälkeen sanoi
Milán:

— Jos te tahdotte, että uskottelen koko maailmalle olevani Oszkár Hetvicz tai Dalai Lama, että minä suutelen pikku kreivittäriä, että leikin kettusilla ja puhun politiikkaa sotamarskin kanssa… ja jos te tahdotte tai ette tahdo: minä hullaannun teihin, vapaaherratar, niin —

— Hiljemmin! He kuulevat.

Kun he palasivat tallista parvekkeelle, aikaansai rouva Hetvicz suuren ilon ilmoittamalla, että miellyttävä sukulainen vielä jää kolmeksi päiväksi linnaan. Varsinkin loistivat todellista iloa kolmen pikku kreivittären silmät. He olivat hyvin kasvatettuja ja tottelevaisia tyttöjä, mutta kun transsilvanialainen serkku oli heitä suudellut, olivat he toinen toisensa jälkeen paenneet opettajattarensa suojista, ja kun he nyt jälleen palasivat, oli heillä jo tyttömäisesti vallaton tukka nutturalla.

Ainoastaan Löcsen keltainen rouva istui mykkänä työntötuolissaan, mistä hän loi haukansilmäyksiä Milániin. Palvelija oli jo silloin matkalla sähkösanomatoimistoon lähettämään vanhan vapaaherrattaren sähkösanoman Wienissä olevalle kuululle tappelupukarikaartilaiselle Hetviczille, jonka tuttavuutta kärsivälliset lukijani ovat jo tehneet vericirovabudapestilaisessa pikajunassa.

— Tule viipymättä, sähkötti vapaaherratar poikansa pojalle.

Kun Milán katsoi vanhaa vapaaherratarta silmiin, tunsi hän pistoksen sydämessään. Hän muisti veliparkansa, jotka hän oli jättänyt Sándor-kadun varrelle kirjaillun liivin seuraan…

KÉCSKAN KETTUJAHDIT.

Iltapäivällä saapui linnaan paljon vieraita. Muutamat heistä olivat upseereja, toiset olivat Hetviczien naapureita. Joka kerta kun uudet vaunut pysähtyivät linnan edustalle, sai Milán sydämentykytyksen. Hän pelkäsi jonkun tuttavan tulevan, joka kahdella sanalla olisi paljastanut hänet. Mutta kohtalo oli hänelle suopea, sillä kaikki nuo ventovieraat ihmiset nimittivät Milánia Hetvicziksi ja puristivat sydämellisesti hänen kättään, ja ainoa, johon hän oli kasinossa tutustunut, sinutteli Milánia ja mainitsi häntä rakkaaksi ystäväkseen, mutta nimeä hän ei tietänyt eikä nähtävästi siitä välittänytkään.

Seuraavan päivän aamuna oli verraton syysilma ensimmäisen ajometsästyksen alkaessa. Milán oli puettu kreivi Mádayn vaatteihin ja ratsasti sotamarskin hevosella. Tuo kunnon irlantilainen ori — jota Milán myöhemminkin muisteli kiitollisella kunnioituksella — osoittautui erinomaiseksi ja innokkaaksi metsästäjäksi, niin että Milán, jota ei tällä kertaa riivannut turhamaisuuden paholainen, saattoi kokonaan antautua nelijalkaisen toverinsa vietäväksi. Hän ilmaisi oman yksityisen tahtomisensa ainoastaan siinä, että hän useaan kertaan, huolellisesti vältellen kaikkia yhteentörmäyksiä, antoi hevosen ymmärtää, että hän erittäin mielellään oleskelisi vapaaherrattaren läheisyydessä. Mutta se oli oriin mielestä aivan mahdotonta, eikä Milánkaan ollut itsepäinen.

Kun kaukaa, jostakin Kécskan suon rannalta sitten kaikui loppusoitto raikkaankevyeen ilmaan ja siihen yhtyivät raikuvat ajokoirien haukunnat, valtasi syvä surumielisyys yhtäkkiä Milánin.

— Puuttuuko teiltä jotakin? kysyi häneltä vapaaherratar.

Milán pudisti päätään ja loi miettiväisen katseensa pohjoiseen, Budapestiä kohden, missä hänen veljensä jo kolmekymmentä tuntia olivat odottaneet häntä kirjaillun liivin seurassa…

Illalla herrat vaihtoivat pukuja, — Milán riisui Mádayn jahtipuvun ja pukeutui hänen hännystakkiinsa, — sitten kokoontuivat kaikki linnan ruokasaliin. Päivällisten aikana tapahtui tunnelmallinen ja miellyttävä perhenäytelmä. Sotamarski tyhjensi lasinsa rakkaan sukulaisensa Oszkár Hetviczin kunniaksi, sillä hänen saapumisensa päätti onnellisesti vanhan ja hylättävän perheriidan.

Milán ei edes kuunnellut. Hän oli syventynyt katselemaan vieressään istuvaa vapaaherratarta, jonka ulkomuotoon hän nyt (kun kauniilla rouvalla oli yllään syvästi avokaulainen puku) rupesi kohdistamaan aivan uutta mielenkiintoa.

Vapaaherratar laski samassa hansikoidun kätensä Milánin kädelle.

— Oszkár! Vanhus puhuu teille!

— Minä vastaan hänelle.

Ja hän vastasi… Sanotaan, että puheen salaisuus on siinä piilevässä totuudessa. Saattaa olla, että sukulaisrakkaus Hetviczin perhettä kohtaan tällä hetkellä todella syttyi Milánin sydämessä, mutta varmaa on, että Milán tiesi tulkita tämän rakkauden vakuutuksen, niin että helläsydämisen rouva Mádayn silmät täyttyivät kyynelillä ja sotamarski syleili ja suuteli nuorta miestä.

Rouva Hetvicz esitti samppanjalasi kädessä maljan Milánille.

— Teidän pitäisi tulla valituksi valtiopäiville!

Sotamarski, joka seisoi heidän takanaan, laski kätensä nuoren miehen olkapäälle.

— Te voisitte jo sinutella toisianne… Koeta taivuttaa rouvani siihen.

Vapaaherratar hymyili herttaisesti.

— Vielä se olisi liian aikaista, mutta saattaa niinkin käydä, että toivomus täytetään.

(Sotamarski alkoi yhä enemmän rakastaa veljensä poikaa. Hän huomasi, että hänen rouvansa — kultavanteinen, kaunis pikku dynamiittitynnyri, joka alati uhkasi räjähdyttää ilmaan koko Hetviczien joukon — sydämellisesti hakkaili nuorta herraa, mutta viisaana käytännön miehenä hän arveli, ettei jonkun Hetviczin kiemaileminen ollut perheharrastuksille niin vaarallista kuin jonkun toisen.)

Seuraavana päivänä metsästettiin jälleen, ja illalla oli linnassa tanssit. Milán, joka tunsi itsensä paljon varmemmaksi tanssisalissa kuin hevosenselässä, otti sotamarskin kehoituksesta johtaakseen tanssiaisia ja sai aikaan vilkkaan kotiljonkitanssin, jossa hänellä oli hyvä tilaisuus loistaa Budapestin tanssitilaisuuksissa saavuttamillaan ominaisuuksilla.

Kotiljongin jälkeen hän vei rouva Hetviczin tarjoiluhuoneeseen, missä he joivat lasin samppanjaa nurkassa istuen; sitten he sytyttivät savukkeen. Milán, joka jo oli samppanjatunnelmassa (sanan salonkimerkityksessä) hakkaili rohkeasti kaunista ystävätärtään, joka istui rauhallisena paikoillaan, sanaakaan virkkamatta kuunnellen Milánin hullutuksia, silloin tällöin luoden viipyvän katseen peiliin, mistä hänen päässään tuikkivat timantit heijastuivat.

— Voi, kun en minä olisi sellainen pelkuri naisseurassa! vaikeroi Milán käsiään väännellen.

— Minä luulen, että te ette oikein tunne itseänne.

— Kun minä vain en olisi sellainen pelkuri! Hän kosketti kauniin rouvan kättä.

— Ei ole lupa koskea näytteille pantuja esineitä, sanoi vapaaherratar vakavana.

Samassa astui sotamarski heidän luokseen.

— Oszkár, minulla on sinulle kerrottavana hyvin hauska uutinen!
Kaartilainen, sinun rakas, vanha toverisi, jonka kanssa sinä
Transsilvanian kenttäharjoitusten aikana tulit niin hyväksi ystäväksi,
on täällä… Hän on yllättänyt meidät tulollaan…

Tanssisalin ovesta saattoi Milán nähdä jättiläiskokoisen, uljasviiksisen kaartinupseerin, joka hymyillen kumarsi parille kauniille rouvalle.

Räiskis! Lasi putosi Milánin kädestä… Nyt tuli maailmanloppu!

— Etkö tule? kysyi sotamarski myhäillen.

— Aivan heti! sanoi Milán kalpeasti hymyillen.

Vanhus poistui, vapaaherratar puraisi huultaan synkistyneenä.

— Se roisto uskalsi tulla!

Milán oli jo kuullut yhtä ja toista kapteeni Hetviczistä, sotamarskin veljenpojasta, hurjasta, pelätystä taistelupukarista, jota mainittiin Euroopan parhaana miekkailijana.

— Mikä minut nyt perii? kysyi Milán Gyurkovics.

Kaunis rouva, joka enemmän suuttui kuin pelästyi, nousi kolkkona paikaltaan.

— Paras olisi, kun tuossa paikassa vetäisitte korvalle sitä petoa…

Samassa astui kaartilainen huoneeseen. Ovella kohtasi hän rouva
Hetviczin ja kumarsi hänelle uneliaasti.

— Suutelen käsiäsi, pikku äiti! Tulin, kun en voinut vastustaa haluani nähdä sinua. Toivoin tapaavani sinut ystäväni Oszkárin seurassa.

Rouva Hetvicz mittasi vihollistaan kiireestä kantapäähän hymyillen rauhallista ja ylimielistä hymyään ja puristaen kätensä nyrkkiin. Milán sitävastoin katseli raivoisana ympärilleen… Hänen teki mieli seurata bácskalaisen ryövärin esimerkkiä santarmien hyökätessä hänen kimppuunsa: hän olisi tahtonut viskata jotain kapteenin päähän ja sitten heittäytyä ikkunasta ulos, hypätä hevosen selkään ja hävitä yön pimeyteen… Mutta sen sijaan hän pyörähtikin kantapäillään ja astui varmoin askelin viereiseen huoneeseen. Täällä hän yht’äkkiä hätkähti nähdessään itseensä tähdättyinä kaksi keltaista kotkansilmää. Vanha vapaaherratar istui siellä pöydän ääressä pelaten iczikiä tilanhoitajan kanssa kreivin ja kreivittären seuratessa sivulla peliä.

Vanha rouva laski kortit kädestään.

— Kuulitteko, rakas Oszkár, että teidän hyvä ystävänne on tullut?

— Olen kuullut, että kapteeni Hetvicz on tullut.

— Ettekä riennä syleilemään hyvää ystäväänne.

(— He hyökkäävät minun kimppuuni, he repivät minut palasiksi, heittävät minut ulos, sanoi Milán itselleen. — Pääasia on nyt tässäkin tapauksessa osoittautua gentlemanniksi.)

— En tunne kapteenia, jalosukuinen rouvani.

— Miksi ette sano minua isoäidiksi.

Milán ojentautui ja kumarsi hymyillen.

— Olen hyvin pahoillani, etten voi nimittää teitä isoäidiksi, mutta minä en ole teidän jalosukuisuutenne pojanpoika. Minä en ole Oszkár Hetvicz, minun nimeni on Milán Gyurkovics.

— Sinä olet tuulessa, Oszkár! sanoi kreivi Máday nauraen.

— Minä olen aivan selvä, mutta Oszkár en minä ole… ja nyt kun olen esittänyt itseni oikealla nimelläni, pyydän teitä vastaanottamaan vilpittömät kiitokseni sydämellisestä vieraanvaraisuudestanne, jota olette minulle Oszkár Hetviczin tähden osoittaneet…

Huoneessa olevat katselivat ääneti toisiaan. Milán seisoi heidän keskellään pää pystyssä. Nyt hän ei pelännyt edes piruakaan… Tulkoon mikä tulikin!

— En ymmärrä mitään tästä kaikesta, sanoi kreivi Máday. — Miksi olet sanonut itseäsi Oszkár Hetvicziksi?

— Se tapahtui pilan vuoksi, jonka alkuunpanija minä en ole.
Vapaaherratar sen keksi.

— Minä tiesin sen!

Tämän sanoi vanha rouva vihasta kuohahtaen. Kreivi Máday napitti hännystakkinsa. Hän oli käynyt hyvin vakavaksi ja rypisti kulmansa hyvin ritarillisen näköisiksi.

— Anteeksi, mutta minusta tuntuu tämä hyvin kummalliselta.

Kreivi Mádaylla ei ollut monokkelia, mutta Milánilla oli; sentähden eivät kreivin ritarilliset kasvot olleet läheskään niin uljaat kuin Milánin, kun hän vuorostaan rypisti kulmansa. Kun mies huomaa joutuneensa satimeen, tekee hän viisaimmin astuessaan ritarillisuuden pohjalle. No, kun vain siitä oli kysymys! Milán oli valmis tappelemaan kenen kanssa hyvänsä, sotamarskin kanssa, niin, suorastaan vaikka vanhan vapaaherrattarenkin kanssa…

— Minä huomaan, sanoi hän jääkylmästi, — minä huomaan, ettei minulla tämän jälkeen ole muuta tehtävää kuin uudestaan kiittää sydämellisesti vieraanvaraisuudesta ja sulkeutua suosioonne.

Silloin astui huoneeseen nuori vapaaherratar. Nais-Prometeus oli jo hahmotellut itsensä uudestaan; hänen äskeisestä mielenliikutuksestaan ei huomannut jälkeäkään, hänen huulillaan leikki iloinen hymy.

— Oszkár, tulkaa tanssimaan!

— Tulet sopivaan aikaan, sanoi vanha rouva sapekkaasti. — Tämä herra on juuri tunnustanut meille olevansa Milán Gyurkovics…

— No siis: Milán! Tulkaa tanssimaan!

Kreivi Máday hypähti suuttuneena tuoliltaan.

— Herra Gyurkovicsilla tuskin lienee halua enää tanssia, minä luulen, että hän aikoo lähteä…

— Aiotteko todella lähteä? kysyi vapaaherratar.

— Kuten kuulitte, sanoi Milán lyhyesti.

— Missä junassa?

— Ensimmäisessä aamujunassa.

— Silloin odottakaa minua, kunnes olen vaihtanut pukuni. Minä lähden kanssanne.

Sanalla sanoen: dynamiittitynnyri räjähti. Ensimmäinen ja kuvaavin seuraus räjähdyksestä, joka ei suinkaan ollut harvinainen perheen keskuudessa, mutta kuitenkin tuli aina odottamatta, oli, että kreivi Máday hyökkäsi sulkemaan molemmat ovet.

— Nyt tehkää hyvin! sanoi hän raivostuneen hilpeänä.

(Tapahtukoon mitä hyvänsä, — kun siitä vain ei seuraa häväistysjuttuja!)

— Mitä tämä merkitsee? kysyi vanha rouva torquemadain äänellä.

— Se merkitsee, että Gyurkovics on minun hyvä ystäväni, joka on minun pyynnöstäni tullut tänne ja minun toivomuksestani suostunut nimenmuutokseen… Se merkitsee, että minä en salli häntä loukattavan… Jos häntä kaikesta huolimatta loukataan, aion minä antaa hänelle hyvityksen, sellaisen hyvityksen, että — no!

Tätä paljon puhuvaa no'ta seurasi syvä hiljaisuus. Mádayt ja vanha rouva vaipuivat mietteisiinsä. He tiesivät, ettei kaunista rouvaa niin vain suisteta. Hän laski jo kätensä ovenkahvaan, — hän voisi kertoa tanssiaisyleisölle kaiken, ja vielä sitäkin enemmän.

Kreivi vaihtoi anoppinsa kanssa nopean ja yksimielisen silmäyksen, sitten hän kääntyi kauniin rouvan puoleen.

— Te aiotte uskotella meille jotakin, jota ette itsekään usko… Ei kukaan tahdo loukata herra Gyurkovicsia… Me pyydämme herra Gyurkovicsia viipymään meillä vielä pari päivää… Nimenvaihdos on järjestettävä… Minä selitän itse vieraillemme. Minä sanon heille, että me olemme kaikki pilaan osallisia, että aioimme huvitella sotamarskin kustannuksella…

Vapaaherratar mietti hetkisen. Hän oli tosin voittanut, mutta hänen voittonsa olivat aina sellaisia, ettei hän itse niistä voinut iloita.

— No, jos asiat ovat niinpäin, niin tulkaa siis tanssimaan — Milán!

— Mitä minun nyt on tehtävä? kysyi Milán, kun he aloittivat katrillin.

Kaunis rouva kohautti olkapäitään.

— Jos olette järkevä, niin poistutte huomenaamulla… Hetviczit eivät mitään unohda eivätkä mitään anna anteeksi… Heidän äskeinen peräytymisensä peloittaa minua… He nähtävästi hautovat jotakin, ja todennäköisesti he ovat kutsuneet kapteenin tänne sitä varten.

— Hautovatko he salamurhaa? kysyi Milán naurahtaen.

— Elleivät he nyt aivan siihen pysty, niin ainakin ajattelevat he jotakin sen tapaista… jos olette järkevä, niin lähdette… Mutta minä toivon, että te ette ole järkevä…

— Ja entä jos en ole järkevä?

— Silloin jäätte luokseni. Me voisimme yhdessä panna toimeen sellaisen mullistuksen, että se kaikuisi yli koko piirikunnan.

— Se olisi varsin houkuttelevaa. Mutta miten voin nauttia näiden ihmisten vieraanvaraisuutta, kun tiedän, että he sydämensä pohjasta minua vihaavat?

— Kaikki täälläolevat ovat minun vieraitani. Kaikki on minun, kaikki! Hetvicz on tuonut tänne sapelinsa ja Máday pari tusinaa korttipelejä… Kaikki, minkä he omistavat, on Janky-omaisuutta, sitä he puolustavat, sentähden he vehkeilevät ja sentähden he tahtovat julistaa minut hulluksi omassa talossani… Minua he eivät tarvitse… Jos he voisivat lyödä minut rahaksi, myisivät he minut puntarikaupalla…

Kaunis rouva katseli Milánia tummilla silmillään.

— Jos minä tapaisin ihmisen, joka olisi yhtä rohkean-hullu kuin minä olisin, jos olisin mies…

— Niin mikä olisi hänen palkintonsa oleva? kysyi Milán.

Vapaaherratar kohautti pyöreitä olkapäitään.

— Minä sallisin hänen toivoa… Minä sanoisin hänelle: mihin kätenne yltää, se on teidän, ystäväni!

TITAANIEN TAISTELU.

Yöllä oli Milánilla painajainen, joka selvästi osoittaa, miten herkän omantunnon luonto oli hänelle antanut. Hän näki unta, että hän makasi vuoteessaan kuunnellen etäistä valitusta… Etäältä kuulsi kalpea valojuova, joka heijastui yli kahden, kuukausikaupalla vuokratun huoneen ja yli nukkuvien ihmisten kasvojen… Ne olivat hyvin kalpeat ja hyvin murheelliset, aivan kuin eivät olisi saaneet ruoanmurenta seitsemäänkymmeneen tuntiin… Väsyneissä käsissään he pitelivät koruompeleista liiviä… Avoimesta ikkunasta lensi parvittain jättiläiskokoisia yöperhosia huoneeseen, missä ne suristen lentelivät… Jokainen perhonen oli kuin harmaasiipinen vaatekauppias… Toinen toisensa perästä sormeili ja käänteli kirjailtua liiviä, sitten he pudistivat halveksuvasti päätään ja lensivät pois toisesta ikkunasta…

Kun Milán aamulla pukiessaan muisteli untaan, purskahti hän nauramaan.

— Tyhmyyksiä! sanoi hän. — Frau Anna on liian kunnianarvoinen rouva antaakseen poikien kuolla nälkään… Hän kyllä keittää heille kahvia ja kuminasoppaa… Hyvä on heidän sitäpaitsi levätä kerran riittävästi, sillä viime aikoina olivat he suuressa määrässä olleet kevytmielisiä, ja Sándorka näytti tosiaankin oikein huonolta.

Aamiaista syödessä kohtasi Milánia iloinen yllätys: hänen kolme hyvää bácskalaista ystäväänsä tuli linnaan, Feri Horkay ja molemmat herra Elefántovicsit, tappelupukari- ja monokkeli-elefantti. Nämä herrat olivat Hetviczien bácskalaisia naapureita, Hetviczeillä näet Janky-perheen kautta oli maatiloja viidessä piirikunnassa.

— Kreivin aikaan! sanoi Milán, jolla kahdeksasta ja puolesta floriinista oli enää viisikymmentä kreutseria jäljellä. (Muut hän oli jaellut juomarahoina.) Hän mietti jo keneltä heistä kolmesta hän lainaisi rahoja, kun Feri Horkay pahaa aavistamatta astui leijonanluolaan.

— Ethän ole, Milán, unohtanut, että olet minulle kahdeksansataa floriinia velkaa?

— Miten olisin voinut sitä unohtaa. Kyllä annan ne sinulle.

Samassa hän veti lompakkonsa esille, kostutti sormenpäänsä ja rupesi selailemaan papereita, joista osa oli ruusunkarvaisia.

— Onko sinulla kaksisataa floriinia?

— Tee hyvin!

Horkay antoi kohteliaasti Milánille tuhannesta puuttuvat kaksisataa, ja
Milán pisti rahat taskuunsa.

— Kas niin, nyt olen sinulle tuhannen floriinia velkaa.

Horkay kävi tästä hyvin surulliseksi ja päätti olla muistuttamatta sen koommin ystäväänsä hänen velastaan. Sillä sivistyneenä ihmisenä hän tiesi, että ainoastaan romaanisankarit, ollessaan kykenemättömiä korttipeli-lakikirjan määräämien neljänkolmatta tunnin kuluessa suorittamaan pelivelkaansa, ampuivat kuulan otsaansa.

Kun wieniläiskaartilainen edellisenä iltana oli esitelty Milánille, oli kapteeni pistänyt kätensä taskuun, ettei hänen tarvitsisi antaa kättä nuorelle miehelle, ja sanonut:

— Tunnen sinut jo huhuista, kaunis naamari.

Milán sävähti tulipunaiseksi.

— En voi maksaa kohteliaisuuttasi samalla mitalla, sanoi hän, — sillä vasta nyt sain tietää, että sinäkin olet maailmassa.

Sitten hän painoi monokkelinsa silmäkulmaansa ja kierähti kantapäällään. Sotamarski kuunteli sivulta ja tarttui heti kaartilaista käsipuolesta.

— Kuule! Minä kiellän sinua täällä pitämästä ketään pilkkanasi! Muualla voit hänelle tehdä mitä haluat, mutta täällä pysy alallasi…

Aamiaisen aikana vapaaherratar osoitti Milánille jälleen suosiotaan huomiota herättävällä tavalla. Koko seurueen nähden hän kutsui hänet luokseen, ojensi hänelle kätensä ja antoi hänen napittaa yhdeksännappisen hansikkaan. Sen hän teki hartaasti toivoen, että kaartilainen pakahtuisi suuttumuksesta… Hänen hurskas toivomuksensa ei tosin heti toteutunut, mutta kapteeni, joka istui Feri Horkayn vieressä, punastui ja puhisi niinkuin liiaksi kuumennettu höyrypannu.

— Kuulehan, Milán, sanoi Horkay, kun he nousivat satulaan pihalla, — minä huomasin, että kapteeni vaanii sinua…

— Sen pahempi hänelle, sanoi Milán hilpeästi hymyillen.

— Tiedätkö, että kapteeni miekkailee niinkuin Pál Kinizsi?

— Oletko nähnyt minun sitten miekkailevan?

Horkay ei koskaan ollut nähnyt Milánin miekkailevan. Muut olivat nähneet, myös aliluutnantti Géza Gyurkovics, ja kaikki silminnäkijät olivat yksimielisiä siitä, että Milán tosin hyökkäsi hyvin rohkeasti, mutta miekkaili muuten niinkuin kyökkipiika… Nuori mies ei kuitenkaan pitänyt tarpeellisena mitellä miekkoja kapteenin eikä kenenkään toisenkaan kanssa, ja silloin hän jo päätti matkustaa Budapestiin kaikkien mahdollisuuksien varalta ensimmäisessä junassa — kaikkein nopeimmassa pikajunassa. Se, että hän Feri Horkaylle puhui miekkailutaidostaan niin päättävästi ja varmasti, on ymmärrettävä aivan käytännölliseltä kannalta. Hän oli näet aivan vakuutettu siitä, että ihmiselle on edullisinta aina esiintyä rohkeasti. Pelko vahingoittaa aina — ainoastaan kokematon ja tyhmä on pelkuri.

Kun kapteeni illallisilla sai kuulla, että Milán lähtee tiehensä, muuttuivat hänen kasvonsa sellaisiksi kuin on metsästävän ketun ilme sen nähdessä lihavan peltopyyn lentävän edestään.

— Hyvä on, sanoi hän Mádaylle, — hän lähteköön vain täältä, mutta joko minä matkustan hänen kanssaan tai alennan minä ovenpielet niin mataliksi, että hän saa ryömiä nelinkontin…

Ja — huomioonottaen ajan vähyyden — hän hyökkäsi täyttä lentoa Milánin kimppuun.

— Et ole kohtelias, jos lähdet… Sillä kai ymmärrät, etten minä ole tullut tänne Kécskan kettujen tähden, vaan kernaamminkin sinun tähtesi…

— Pakottavien asioiden tähden täytyy minun lähteä, vastasi Milán, — mutta voithan lohduttaa itseäsi sillä, että minut aina tapaat Budapestissä.

— Minkä nimisenä? kysyi kaartilainen ylenkatseellisesti hymyillen.

Nähdessään hänen hymyilynsä tunsi vapaaherratar oikean kätensä sormien syhyvän… Nenäkkään auliisti hän kääntyi kapteeniin.

— Gyurkovicsin nimen voit aina saada minulta tietää, sillä tiedäthän hyvin, että minä olen hänen kummitätinsä…

Kapteeni pudisti päätään teennäisen surumielisesti.

— Pelkään vain, että jos käyn Gyurkovicsia tapaamassa Budapestissä, saa hän jälleen tärkeitä tehtäviä…

Milán puraisi huultaan, mutta ei vastannut. Koko seurueeseen teki kohtaus ikävän vaikutuksen, ja sotamarski loi vihaisia silmäyksiä veljenpoikaansa. Kapteeni meni yhä pitemmälle.

— Miten sanotaankaan unkariksi sitä, että joku johdonmukaisesti välttää kohtaamista.

Milán ei tahtonut ryömiä nelinkontin.

— Siihen ei ole unkarinkielessä vastaavaa sanaa, sanoi hän, — mutta saksaksi se on Rückwärtskonzentrierung…

Kuullessaan tämän hirvittävän sanan käänsi sotamarski synkät kasvonsa
Milániin.

— Sinä näytät olevan perehtynyt sotaliikkeisiin? kysyi kapteeni rypistäen kulmiaan.

— Ainoastaan teoreettisesti. Olen kuullut, että kun kreivi Moltke vuonna 1866 matkusti Berliinistä Königgräziin kohdatakseen teidät, ette te odottanutkaan häntä, vaan vetäydyitte Wieniin…

— Varmaan oli heillä tärkeitä tehtäviä Wienissä, sanoi rouva Hetvicz lapsellisen näköisenä ja kilisti lasia Milánin kanssa.

Hopeahaarukka vääntyi pykälämerkiksi kapteenin kädessä. Hän nielaisi karkean kasarmikirouksen, joka jo pyöri hänen kielellään, ja vaikeni.

— Oletteko kuulleet, kenestä tulee Bácskan yli-ispaani? kysyi Horkay kääntääkseen keskustelun muualle.

Myöhemmin pujotti palvelija salaa sotamarskin lähettämän paperiliuskan kapteenin lautasen viereen.

»Älä tuhlaa enää sanojasi. Tuo herra on jo kuullut liikoja. Tuolle herralle on kaksi korvaa liian paljon.»

— Aivan oikein! sanoi kaartilainen itsekseen. — Toisen niistä minä varastan…

Eteisessä soittivat mustalaiset… Bácskan herrat aloittivat juomingit, ja kun tappelupukari-Elefántovics heitti lattialle ensimmäisen lasin, poistuivat naiset ja vanhemmat herrat ruokasalista.

— Te olette kunnon ystävä, Gyurkovics! sanoi vapaaherratar. Sitten hänkin katosi, tanssivin askelin hiljaa hyräillen.

Kunnon ystävä tunsi jo silloin, että ilma oli hänen ympärillään painostava. Silloin tällöin hän heitti karsaan katseen kaartilaiseen, joka pöydän alapäässä istuen nojasi poskipäitään rystysiään vastaan ja katseli vastustajaansa aivan rauhallisesti niinkuin jättiläiskäärme nähdessään häkkiin teljetyn kaniinin edessään.

Kun Milán myöhemmin huomiota herättämättä pujahti eteisen ovelle, huomasi hän hämmästyksekseen, että se oli lukittu. Palvelija antoi hänelle selityksen.

— Herra kapteeni käski sulkea ovet. Kaikki avaimet ovat hänen taskussaan. Herra kapteeni tahtoo huvitella ja sanoi, ettei hän ennen aamua päästä ainoatakaan elävää sielua salista.

Ruokasalin ovella Milán tapasi Feri Horkayn.

— Tiedätkö mitä kaartilainen on luvannut tehdä sinulle?

— No?

— Hän luulee, että sinä sen vuoksi lähdet, ettet kestä viiniä… Hän aikoo juottaa sinut humalaan ja sitten hän sitoo sinut riimulla vapaaherrattaren ovenkahvaan…

— Niin minutko?

— Sinut juuri… Mutta älä rupea juomaan hänen kanssaan, sillä hän juo niinkuin kuiva hiekka, ja hän pitää sanansa niinkuin mies… Mutta minä olen miettinyt pääsyn pälkähästä. Sinä voit juottaa hänet humalaan ja sitten sitoa hänet kirkonporttiin, jos tahdot…

— Mitenkä?

— Minä puhun palvelijalle ja pyydän häntä kaatamaan vettä viinipulloihin ja värjäämään sen viininkarvaiseksi. Me annamme kapteenin juoda puhdasta viiniä, mutta sinä juot vettä… Sitten voit tehdä hänelle mitä ikinä haluat…

Kuten useimmat Bácskan herrat piti Milánkin ankarasti kiinni juominkien ritarisäännöistä, mutta tällä kertaa hän tunsi, että hänellä oli oikeus käyttää mahdollisia keinoja tehdäkseen kapteenin ilkeät aikeet tyhjiksi.

Minun täytyy huomauttaa, että ennen tätä kaksinpuhelua oli tapahtunut toinen monokkeli-elefantin ja kaartilaisen välillä:

— Sinun täytyy varoa Gyurkovicsia!

— Miten niin?

— Näin meidän kesken puhuen, hän aikoo juottaa sinut pöydän alle ja sitten häväistä sinut…

— Minutko? Sepä nähdään!

— Sinun täytyy varoa häntä. Hän juo viiniä niinkuin pohjaton tynnyri… Sinä et voi kilpailla hänen kanssaan… Hän nujertaa sinut ja minut, nujertaa vaikka Rooman paavinkin… Mutta minä olen keksinyt keinon. Minä sanon palvelijalle, että hän tuo sinulle värjättyä vettä viinipullossa, ja hänelle juotamme puhdasta viiniä…

Kapteeni ei ollut Bácskasta kotoisin, hänellä ei ollut myöskään viini-omaatuntoa ja sen vuoksi hän suostui empimättä kujeeseen. Kun Milán Gyurkovics manaavan näköisenä asettui häntä vastapäätä, ehdotti kapteeni omasta aloitteestaan, että kukin erehdysten välttämiseksi kaataisi omasta pullostaan…

Niin tapahtui, että molemmat viholliset koko yön joivat kirkasta kécskalaista kivennäisvettä, jolle toiset — pilasta osallisina — nauroivat katketakseen.

Muut joivat rehellisesti, ja puolelta yön oli monokkeli-elefantti jo niin hilpeällä tuulella, että hänen välttämättä täytyi tanssia viisitoista kertaa kosimatanssia. Kädet lanteilla ja monokkeli silmäkulmassa hän tanssi yhtä uljaan ja ankaran näköisenä kuin kuningas David liitonarkin edessä. Hän ei keskeyttänyt tanssiaan edes silloinkaan, kun tappelupukari-elefantti yhden ajoissa veti taskustaan revolverin — jota hän aina kuljetti mukanaan, niinkuin toiset taskukampaa — ja ampui ilman mitään aihetta bassoviulua, jonka lakkaamaton mörinä sai hänet raivoon. Bácska-herrat, Horkay ja Gyurkovics, hyökkäsivät heti tappelupukarin kimppuun, jolta he ankaran taistelun jälkeen saivat riistetyksi aseen. Tappelupukari-elefantti vakuutti silloin, ettei hän tämän häväistyksen jälkeen voinut elää kauemmin. Hän yritti toteuttaa itsemurha-aikeensa iskemällä päänsä bassoviuluun. Mutta hänen päänsä osoittautui tukevammaksi kuin suurviulu ja hurahti kaulaa myöten kontrabasson pohjaa vastaan. Horkay haetti silloin puutarhasahan ja sahasi taitavasti ystävänsä pään kaulapuusta viulun möristessä kauheasti niinkuin syrakusalaisen itsevaltiaan rautahärkä.

Sillä välin jatkui kaartilaisen ja Milánin välinen kamppailu, jota myöskin voisi syystä nimittää vesisodaksi.

— Satumaista, miten äärettömästi se kestää! ajatteli niin toinen kuin toinenkin toisestaan..

— Minä en tahdo juoda sormustimesta! huusi kapteeni heittäen harmissaan lasinsa lattiaan.

Palvelija toi litran vetävän hopeisen maljan hänen eteensä.

— Sinun armollisen pikku äitisi malja! sanoi Milán tyhjentäen maljan pohjaan.

Nauttimastaan paljosta vedestä oli hänen mielensä käynyt hyvin sameaksi, ja hän uskoi varmasti, että sammakot kurnuttaisivat aamulla hänen vatsassaan.

— Ensi tapaamisemme malja! sanoi kapteeni, paiskaten ponnella pöytään tyhjän haarikkansa.

Hän kävi siniseksi, ja kylmä hiki kohosi hänen otsalleen, sillä hänen sydämensä ei kestänyt vettä, ei edes Kécskan kivennäisvettä, jota hän muuten käytti ainoastaan ulkonaisesti.

— Tänne Rizling-viiniä! huusi kapteeni.

Edeskäypä toi hänelle kaksi vedellä täytettyä Rizling-pulloa.

— Konjakkia! sanoi Gyurkovics, kun he olivat nekin tyhjentäneet.

Nyt sekoitettiin hiukan enemmän kahvia veteen…

— Sodan malja! sanoi Milán.

Hän tyhjensi puolikkaan. Kapteeni ei kestänyt enempää. Hän tunsi itsensä niin kuolemansairaaksi, niin sanomattoman tylsäksi ja väsähtäneeksi, niin hermostuneeksi, ettei hän koskaan ollut eläissään tuntenut itseään niin kurjakuntoiseksi. Ei edes silloinkaan, kun kasakkaupseerit olivat kolmena päivänä perätysten juottaneet hänelle silkkaa rommia. (Vielä kuusi viikkoa tämän vesisodan jälkeen hän sulki silmänsä aina ajaessaan sillan yli, ainoastaan päästäkseen näkemästä vettä.)

— Minä tahtoisin juoda ikuisen rauhan maljan, sanoi kaartilainen, — mutta sitä ennen pyydän sinulta pientä palvelusta.

— Tee hyvin!

— Sinun täytyy lopettaa tuttavuutesi rouva Hetviczin kanssa. Sinä et saa tavata häntä, ja jos hän pyytää, et mene hänen luokseen. Et vastaa hänen kirjeisiinsä.

— Ja jos hän pitää minua moukkana?

— Silloin hän pitäköön sinua moukkana. Olenko puhunut kyllin selvästi?

Ainoastaan tyhmyrit ovat pelkureita, sanoi Milán itselleen.

— Mitä sinä, uljas kapteeni, sanoisit, jos sinulle tehtäisiin sama pyyntö?

— Sitä en voi sanoa…

— Siispä minä sanon. Sinä sanoisit: hävytön! Olenko puhunut kyllin selvästi?

Kaartilainen pysyi ihmeteltävän rauhallisena.

— Puhut verrattomasti! Tällä tavoinhan me ymmärrämme toisemme helposti!

Sen jälkeen hän lähti salista, joka silloin muistutti parhaiten purkautuvan tulivuoren kraateria, sillä niin helvetillistä melua pitivät huvittelevat herrat.

Milán tarttui käsipuolesta Horkayta, joka vietävän tulisesti johti mustalaisia.

— Feri, me taistelemme!

— Hyvä on! sanoi Horkay tulipunaisena. Sitten hän kääri taisteluintoisena hihansa.

— En minä sinun kanssasi taistele, vaan kapteenin kanssa.

— Saksalaisenko?

Horkay kajautti jonkinlaisen ikivanhan sotahuudon, joka muistutti
Lehelekin hui-hui-huutoa.

— Me teemme säkkipillin hänen nahastaan! huusi hän. — Saksalaisen nahka on sitä varten, että siitä tehdään säkkipilli…

Samassa hän muisti laulun, jonka hän heti käski soittaa. Saadakseen aikaan voimakkaamman vaikutuksen iski hän symbaalia molemmilla nyrkeillään.

— Tuon kanssa ei voi keskustella, sanoi Milán. Sitten hän meni monokkeli-elefantin luo, joka oli koko Unkarin etevimmän kaksintaistelijanaaman omistaja.

Monokkeli-elefantti istui ikkunan pielessä, mistä häntä ei kahteen tuntiin voitu saada poistumaan. Sinne oli hänelle viinitkin kannettu. Hän houri, että maanjäristys tärisytti taloa, ja hän oli joskus lukenut, että sellaisissa tapauksissa on ikkuna-aukko turvallisin suojapaikka. Tästä päähänpistosta huolimatta hän näytti aivan selvältä, vieläpä näytti hänen naamansa tavallista ylhäisemmältä.

— Kuulehan, minä taistelen kaartilaisen kanssa, sanoi Milán hänelle.

— Minä kiellän, sanoi monokkeliniekka.

— Minkä perusteella?

— Minä pidätän itselleni esikoisoikeuden. Kapteenin täytyy ensiksi tapella minun kanssani.

— Onko hän loukannut sinua?

— On hän ja ovat muutkin. Minä haastan teidät kaikki, joka miehen ja sinut ennen muita.

— Mikä sinua riivaa.

— Minun todistajani antavat sinulle lähempiä selityksiä.

Ei hänenkään kanssaan voinut puhua. Milán meni vuorostaan Mádayn luo.

— Joko menemme nukkumaan?

— Älä ole seuranpettäjä! murisi kreivi. — Joka on uninen, hän menköön nukkumaan, mutta juominkia ei lopeteta.

Milán poistui huoneeseensa, minne hän vielä puolihorroksissaankin kuuli etäisen melun. Kuului aivan siltä, kuin olisi tultasyöksyvä vuori järissyt.

Kello kuuden jälkeen sai tappelupukari-elefantti aikaan uuden yleiskauhun. Huomattiin, että hänen kasvonsa sinertivät ja silmät pullistuivat päästä… Oli selvää, että hän pidätti henkeään. Nyt oli hän valinnut tämän itsemurhakeinon, koska hän yhä piti itseään loukattuna. Häntä täytyi väkivoimin koputtaa selkään ja keinotekoisesti saada hänet hengittämään.

Sen jälkeen kävi tappelupukari hyvin lauhkeaksi ja tahtoi päästä vuoteeseen.

— Älkää keskeyttäkö juominkeja! kiljui Máday jyristen.

Myöhemmin piti monokkeli-elefantti pitkän jäähyväispuheen seurueelle. Máday hypähti pystyyn hurjistuneena ja mäiskäsi muutaman pullon lattiaan.

— Minä sanon sinulle: älä rupea seuranpettäjäksi.J

Kahdeksan korvilla oli jäljellä enää kaksi. Horkay ja isäntä. Silloin
Máday kävi äkkiä uniseksi.

— Kuomaseni, sanoi hän, — ehkä mekin menemme hiukan nukkumaan?

— Älä rupea seuranpettäjäksi! huusi Horkay moittivasti.

Máday meni nukkumaan. Mutta Horkay jatkoi kello yhdeksään asti, ja kun hän ei yksinään voinut kilistellä, kaasi hän kahteen lasiin ja kilisteli itsensä kanssa.

Kello kymmenen ajoissa Horkay herätti Milánin.

— Miksi et heti sanonut, että olet vakavasti riitaantunut kapteenin kanssa? Puhuin juuri Mádayn kanssa, jonka saksalainen on valinnut todistajakseen.

Horkay oli ottanut kylmän kylvyn ja näytti jotakuinkin selvältä. Hänen käsiensä liikkeet vain olivat suuret ja huomiota herättävät.

— Selvitä sinä juttu hänen kanssaan, sanoi Milán. — Minä suostun kaikkeen… Tahtoisin vain päästä koko jupakasta mahdollisimman pian…

Puoleltapäivin tuli Horkay hakemaan ystäväänsä.

— Kaikki on kunnossa. Tunnin kuluttua voitte taistella miekoilla. Minä olisin puolestani kernaammin valinnut pistolit, mutta muistin, että sinä olet erinomainen miekkailija, ja suostuin miekkoihin…

Kaikki kävi peloittavan, suorastaan huimaavan nopeasti; Milán tuskin ehti ajatella mitään.

Herrat lähtivät sitten Alsó-Kécskaan. Ensimmäisissä vaunuissa ajoivat kapteeni, Máday ja tappelupukari-elefantti, toisissa seurasivat Milán, Horkay ja monokkeliniekka.

He pysähtyivät kunnantuvan edustalle, missä piirilääkäri, jolle jo ennakolta oli asia ilmoitettu, odotti heitä. Palveluksenhaluinen nimismies oli huomaavaisesti antanut suuren käräjätuvan heidän käytettäväkseen, sen jälkeen kuin lautamiehet olivat kantaneet ulos liiat huonekalut.

Kun molemmat vihamiehet alkoivat riisuutua ja Horkay paljasti huotrastaan kaksi partaveitsenterävää miekkaa — jotka kohtelias kreivi Máday oli jättänyt heidän käytettävikseen — kävi tappelupukari-Elefántovics, jota kaikki olivat luulleet selväksi, yht’äkkiä raivoksi. Hän rupesi riehumaan ja vaati rähisten itselleen miekkaa, sillä hän tahtoi hyvitystä sekä kapteenilta että Gyurkovicsilta.

Monokkeliniekka häpesi sanomattomasti veljensä sopimatonta käytöstä. Hän astui heti esille ja piti lausekäänteistä rikkaan ja kaunopuheisuuden tasoa lähentelevän puheen, jossa hän osoitti, että meitä magyareja on niin vähän, että pitäisi säästää hengissä isänmurhaajatkin, ja kehoitti Hetvicziä ja Gyurkoviczia ojentamaan toisilleen rauhan kättä ja suuntaamaan murha-aseensa vihollisia vastaan.

Horkay riensi rauhoittamaan Elefántovicsia huomauttamalla, että Hetvicz oli saksalainen ja Gyurkovics bunyeváci, kansallisuudeltaan siis aivan erilaisia kumpikin, joten suuren Széchényin [István Széchényi, »suurin unkarilainen» (1792—1860), on Unkarin kansallisen heräämisen historiaan painanut yhtä voimakkaasti aikakautta määräävän leimansa kuin meillä J.V. Snellman] sanat eivät koskeneet heitä. Mutta monokkeliniekka selitti, ettei hän tuntenut ketään ulkomaalaisia isänmaassa, vaan ainoastaan yhden ja jakamattoman magyarikansan. Tiesi taivas, mihin monokkeli-elefantin valtiotieteellinen esitelmä olisi johtanut heidät, ellei Horkay viekkaasti olisi houkutellut molempia Elefántovicseja kylän putkaan, minne hän telkesi heidät.

— Voimmeko jo alkaa? kysyi Hetvicz kärsimättömästi.

Milán oli sillä välin huomattavan epäluuloisesti katsellut vastustajansa atleettimaisia lihaksia. Nyt hän oli jo jotakuinkin selvillä siitä, ettei hänellä ollut muuta valittavana kuin antaa kunnialla teurastaa itsensä.

— Asentoon! Iskekää!

Miekat kalahtivat vastakkain. Milán iski kerran, pari. Seuraavassa hetkessä sattui ankara isku hänen oikeaan korvaansa.

— Varjele korviasi! sanoi kaartilainen hilpeästi.

Hän oli lyönyt miekan lappeella… Horkay hengitteli harmissaan hampaittensa lomitse. Hänen ystävänsä miekkaili häpeällisen kehnosti. Hän miekkaili tosiaankin niinkuin kyökkipiika. Ei edes niinkään hyvin kuin oikea kyökkipiika, vaan niinkuin oikea akkalutus…

— Jatkakaa!

Hetken hosui Milán miekallaan, sitten pimitti hänen silmiään uusi korvaan osunut hirvittävä isku. Mutta sekin osui lappeella… Seuraava oli jo teräpuolella, mutta sen väisti Horkay vakuuttavan varmalla tekosyyllä. Kaartilainen teki Milánille nähtävästi mitä vain halusi. Hän näki vastustajansa ylä- ja alaruumiin paljastettuna, mutta hän ei välittänyt muusta kuin korvista.

Neljännellä hyökkäyksellä tapahtui jotakin ihmeellistä, mikä sittemmin pitkät ajat antoi puheenaihetta piirikunnan kaksintaisteluista huvitetulle yleisölle.

— Seis! huusi Horkay.

Kymmenesosa sekuntia ennen tai ehkä jälkeen merkkihuudon oli Milánin miekka viiltänyt pitkän viirun kapteenin käsivarteen, olkapäästä kyynärvarteen asti…

Ase putosi kaartilaisen kädestä, ja haavoittunut katseli suuttumuksensekaisella hämmästyksellä veristä käsivarttaan.

— Se on mahdotonta! olivat hänen ensimmäiset sanansa.

Mutta totta kuitenkin: Milán oli haavoittanut kapteenia.

— Sellaista aasimaisuutta ei minulle ole koskaan sattunut! sanoi kaartilainen.

Milán tervehti kohteliaasti miekallaan; sitten hän ryhtyi pukeutumaan.

— Me tapaamme vielä toisemme! mutisi Hetvicz, joka oli käynyt lapsellisen häveliääksi.

Siihen Horkay vastasi ystävänsä puolesta:

— Sinä olet jo ehtinyt huomata, ettei Gyurkovics pelkää mitään tapaamisia…

Sitten hän vei Milánin tielle, missä kylän kaikki kansa, nimismiehen ja kahden santarmin valvonnan alaisena, mallikelpoisessa järjestyksessä odotti jumalantuomion päättymistä. He nousivat vaunuihin ja ajoivat kahden linnaan. Kun he jo olivat kaukana aukealla niityllä, valtasi Milánin vastustamaton halu heittää lakkinsa ilmaan tai ainakin päästää riemuhuuto sydämensä syvyydestä. Mutta hän ei tehnyt kumpaakaan, sanoi ainoastaan:

— Minun miekkailutaitoni ei ole vielä koskaan jättänyt minua pulaan…

Horkay mittasi ystäväänsä kiireestä kantapäähän; sitten hän sanoi kuivasti:

— Ellei Herra Jumala olisi pannut sormeaan lomaan, olisi saksalainen leikannut sinulta korvat niinkuin koiranpenikalta…

Kun Milán tuntia myöhemmin astui välipalaa nauttivan jahtiseurueen keskelle, huomasi hän heti äkillisestä hiljaisuudesta ja uteliaista ja tarkkaavista silmäyksistä, että huhu kaksintaistelun päättymisestä oli ehtinyt linnaan. Ja tosiaankin puhelivat jo tarjoiluhuoneessa kuiskailevat palvelijatkin hintelästä nuoresta miehestä, joka oli silponut gulyás'iksi suurkerskujan. [Gulyás on unkarilainen liharuoka.]

— Joko lähdette! kysyi kreivitär Máday haltioituneen äänellä.

— Tärkeät tehtävät vaativat läsnäoloani pääkaupungissa… Minä olisin matkustanut jo eilen, ellei väliin olisi tullut — vielä tärkeämpiä tehtäviä…

Etsittyään turhaan rouva Hetvicziä ruokasalista kiitti hän talonväkeä sydämellisesti vieraanvaraisuudesta ja jätti hyvästit seurueelle. Hän kiersi pöydän ympäri ja huomasi, että sotamarskin pistävät silmät riippuivat kiinni hänen oikeassa korvassaan, joka oli veripunainen, niinkuin hehkuva rauta… Löcsen keltaisen rouvan silmät saattoivat hänet ovelle, ja kolme pientä kreivitärtä katseli häntä ihailevin silmäyksin.

— Kelpaa miehen olla, sanoi Milán, jonka käsi väsyi yhä lämpimämmistä kädenpuristuksista. — Nyt kannatti hänen jo poistua pystyin päin… Budapestista hän lähettää rouva Mádaylle komean kukkavihon ja pikku kreivittärille kolme namusrasiaa ja sitten piste!

Linnan edustalla odotti häntä Horkayn nelivaljakko. Siellä seisoi vapaaherratarkin, hattu kädessään, lyhythäntäisen, virkun etuhevosen vieressä, puhellen hevosille ojennetuin huulin, pehmeällä äänellä. Nähdessään Gyurkovicsin sulki hän silmänsä ja ojensi hänelle molemmat kätensä kalpeasti hymyillen.

— Minä olen ollut teistä niin huolissani! Minä olen pelännyt ajatellessani sitä kauheata ihmistä!

— Saanko vielä nähdä teitä? kysyi Milán, joka — välittämättä kuskista ja lakeijoista — piteli rouva Hetviczin käsiä omissaan.

Kaunis rouva nyökäytti myöntävästi päätään.

— Huomenna puolelta päivin syömme yhdessä päivällistä.

— Huomenna puoleltapäivin? Missä?

— Budapestissä, Joszef-kadun varrella olevassa palatsissani…

— Te siis lähdette?

— Lähden… Täytyy olla määrä perheiloillakin…

— Siis huomiseen!

— Minulla on teille tärkeätä puhuttavaa… Minä luulen — että — se — kiinnittää — teidänkin — mieltänne…

Kun vaunut lähtivät liikkeelle, seisoi armollinen rouva parvekkeen portailla, kädet ristissä rinnoilla (niinkuin Napoleon I:n oli tapana), ja katseli miettiväsi! etenevää Milán Gyurkovicsia.

KIRJAILTU LIIVI.

Tuskin oli pikajuna lähtenyt liikkeelle, kun Milán tunsi hirvittävän pistoksen sydämessään… Hän muisti veliparkansa, Gyurkan ja Sándorin, jotka jo viidettä päivää ikävöiden odottivat häntä Sándor-kadun huoneistossa, kirjaillun liivin seurassa.

Seuraavalla asemalla hän pisti jo päänsä avatusta ikkunasta ja sanoi kiihkeän kärsimättömästi.

— Emmekö vielä ole Budapestissä? Tämä juna kulkee aivan häpeällisen hitaasti! Saisivat oppia amerikkalaisilta!

Hän osti asemalla pääkaupunkilaisen sanomalehden ja silmäillessään johtavaa kirjoitusta hän päästi helpotuksen huokauksen.

Ministeri Déneksen seuraaja!

Hänen ministerinsä oli siis lopullisesti syösty. Ylimääräinen notaari ei ollut kymmeneen päivään näyttäytynyt virastossaan, ja hän oli synkin miettein ajatellut niitä kurinpitotoimenpiteitä, joihin hänen laiminlyömisensä antoivat aihetta; mutta nyt hän uskoi varmasti, että hän yleisen sekasorron aikana pelastuisi pälkähästä.

— Dénes on siis kaatunut, sanoi Milán matkatoverilleen.

Hänen matkatoverinsa oli sama kécskalainen vierailija, johon hän oli tutustunut kasinossa, tuntematta hänen nimeään, ja josta hän tiesi vain sen verran, että hän oli läsnä kaikkialla ja kotiutunut joka taloon.

— Minä säälin Dénestá, sanoi toinen, — sillä hän oli koulutoverini ja hyvä ystäväni…

(Montakohan koulutoveria mahtaakaan yhdellä ministerillä olla! ajatteli
Milán itsekseen.)

— Nyt hän varmaankin menee naimisiin rouva Hetviczin kanssa, jatkoi toinen.

— Kenen kanssa?

— Vapaaherrattaren…

— Niin ministerikö?

— Tietysti, Dénes… Johan koko piirikunta sen tietää…

Kaikkitietävä herra alkoi laajasti ja perusteellisesti kertoa Hetvicz-Dénes-jutusta — Milánin pitäessä viisaasti omana salaisuutenaan sen, ettei tietänyt koko jutusta mitään.

— Minä oleskelin ennen paljon Janky-perheessä ja muistan hyvin rouva Hetviczin tyttöajat… Hän oli jo silloin hiukan — miten sanoisinkaan — tuulihattu! Hän rakastui ylipehtorin poikaan, Dénekseen, joka jo silloin oli pikkuvirkamiehenä ministeriössä… Se mahtoi olla hullu ja omituinen rakkaussuhde, ja siitä kuiskailtiin piirikunnassa ihmeellisiä asioita… Sanottiin, että vapaaherratar menisi hänen kanssaan naimisiin, mutta kerrottiin niinkin päin, että hänen suorastaan täytyisi mennä Dénekselle… Sen verran on varmaa, että vapaaherratar Janky koko Gothan almanakan kauhuksi tahtoi ruveta rouva Dénekseksi, mutta jokin pieni riitakysymys erotti rakastavaiset. Vapaaherratar toivoi näet, että Dénes hankkisi itselleen aateluuden, mikä hänelle olisi ollut hyvin helppoa… Mutta Déneksen porvarillinen hienotunteisuus asettui sitä vastaan, ja kun tässä koko maan kaikkein niskoittelevin mies oli maan itsepäisintä naista vastaan, oli seurauksena välien särkyminen… Ja rikkoakseen lopullisesti kaikki suhteensa nai vapaaherratar vihapäissään Hetviczin… Mutta Dénes, hurja pyrkimyksen mies kun oli, kiipesi sittemmin porras portaalta koko virkamiesuran asteikon…

(Milán Gyurkovics muisti nyt kohtauksensa syreeninkukka-naisen kanssa valtiopäivät aion parvekkeella. Hänen matkatoverinsa jatkoi muistelmiaan.)

— Ne, joilla useammin on tilaisuus tavata heitä molempia, arvelevat, että — vaikka he ylpeästi välttävät toisiaan eivätkä koskaan mainitse toistensa nimiä — he yhä vieläkin kynnenpäihinsä asti ovat katkerasti toisiinsa rakastuneet… Totta on, että Dénes on huomattavan välinpitämätön naisia kohtaan, vaikka he kyllä usein kiertelevät hänen ylhäisyyttään, vanhaapoikaa. Ja rouva Hetvicz ponnistelee epätoivoisen voimalla kirvotakseen miehestään… Jos Dénes sanoisi ainoankaan sovinnon sanan, uskon, että rouva vähääkään empimättä olisi valmis suinpäin hyökkäämään hänen syliinsä… Mutta tähän asti on Déneksellá ollut liian korkea asema, sellaiseen jotta hän olisi voinut ilman muuta antautua häväistysjuttuun… Mutta tänään on toisin. Dénes ei ole enää ministeri, ja hovissa, joka on varjelevan kätensä häneltä riistänyt, ei hänellä ole mitään menetettävää… Hän on maistanut kaiken maailman suuruutta, hän on väsynyt ja kadottanut halunsa sellaiseen, — on mahdollista, että hän nyt haluaa maistaa sitäkin, mitä tavallisesti sanotaan onneksi.

Matkatoveri vaikeni, ja Milán teki kädellään tyytymättömän liikkeen, aivan kuin olisi tahtonut karkottaa hyttysen nenältään. Näin hän ajatteli itsekseen:

— Tämä minun hyvä ystäväni, jonka nimeä en tiedä, on joko runoilija tai juoruakka tai papukaija… Sillä sellaista, että kaksi ihmislasta rakastaa toisiaan salaa kymmenen vuotta, voi kyllä tapahtua romaaneissa, mutta ei Kécskassa…

Sen jälkeen he keskustelivat muista asioista, ja matkatoveri pani merkille, että toinen, jonka nimeä ei hänkään tietänyt, oli erittäin rakastettava mies.

— Jos sinulla joskus Budapestissä käy aika pitkäksi, niin minä tulen tervehtimään sinua, minä…

Samalla hän ojensi Milánille nimikorttinsa. Gyurkovics heitti siihen ohimennen silmäyksen ja puraisi huultaan pidättääkseen nauruaan. Miten voi nimikortti olla tämmöinen:

Jenő Gáspár

Crik-Szent-Gáspárista ja Kraszna Gellérista, keis. ja kunink. hoviherra, M.A.R:n ritari, suurtilallinen y.m:

(Mitä merkitsee M.A.R., jonka ritarikunnan jäsen matkatoveri oli, sitä ei Milán Gyurkovics enkä minäkään ole saanut selville.)

Myöskin Milán antoi matkatoverilleen oman nimikorttinsa, ja nyt puraisi toinenkin huultaan, pidättääkseen nauruaan. Miten voi nimikortti olla tämmöinen:

Gyurkovics

Kun Milán Budapestin asemalla nousi vaunuihin, valtasi hänet kauhea rauhattomuus.

— Aja niin joutuin kuin voit, huusi hän ajurille.

Hän tuli Sándor-kadulle ja hyökkäsi käytävässä neljä porrasta kerrallaan.

— Kun vain en tulisi liian myöhään!

Huoneiston ovi oli lukittu, hänen ankariin kolkutuksiinsa ei kukaan vastannut, ja Frau Annan komerosta ei kuulunut hiiskahdustakaan. Onneksi oli hänellä mukanaan eteishuoneen avain, niin että hän ainakin pääsi sisälle… Voimakkaasti sykkivin sydämin hän astui ensimmäiseen huoneeseen… Hän oli yhtä rauhaton kuin on vuorityömies tunkeutuessaan sortuneeseen solaan, missä hänen toverinsa ovat odottaneet apua jo viisi vuorokautta…

— Gyurka! Sándor! huusi hän lempeästi ja lohduttavasti.

Ei kuulunut vastausta. Toisessa huoneessa olivat sängyt tyhjinä.

— Pojat! Älkäähän nyt… sanoi Milán nauraen, mutta hänen naurunsa ei lähtenyt oikein sydämestä.

Huoneisto oli kovin kylmä ja epämiellyttävä. Hän palasi taas Frau Annan komeroon. Missähän ne mahtoivat olla? Sitten hän tutki tarkkaan molemmat huoneet, tarkasti vielä sängynalukset, mutta mistään ei hän löytänyt mitään, joka olisi osoittanut, että siellä oli ihmisiä joskus asunut… Asunto oli autio ja tyhjä niinkuin asumaton saari keskellä aavaa valtamerta.

Vihdoin hän avasi kaapitkin. Toisen vaatesäiliön ovenpielestä hän löysi kirjaillun liivin, unohdettuna ja salaperäisenä niinkuin kivikauden eläin…

Taikauskoinen pelko valtasi hänet, kun hän samassa kuuli ääniä takanaan. Ovella hän näki Frau Annan, iso huivi päässään ja kädessään paperikäärö. Rouvakin pelästyi pahasti huomatessaan Milánin surkeat kasvot.

— Jessus Maria! Vieläkö armollinen herra elää?

— Missä on Gyurka? Missä on Sándor?

— Eikö armollinen herra vienyt heitä mukanaan?

— Minäkö?

Minkä hän Frau Annalta sai kuulla, oli yhä enemmän omiaan saattamaan hänet rauhattomaksi. Pojat olivat neljä viisi päivää sitten hävinneet huoneistosta, vähän sen jälkeen, kun Milán oli matkustanut Kécskaan.

— Missä he lienevätkään? kysyi Frau Anna.

Milán kohautti olkapäitään.

— Olenko minä veljeni vartija?

Hän sanoi niinkuin Kain, kun Herra häneltä kysyi hänen veljeänsä Abelia.

— Kain! Kain! Missä ovat sinun veljesi Gyurka ja Sándorka?

Vaikka ehätänkin kertomukseni tapausten edelle, kerron kuitenkin, että Milán odotti vielä kolme päivää veljiään kotona. Hän etsi heitä kahviloista ja päivällisaikaan Vácsi-kadulta. Aina vain turhaan! Hän sähkötti kotiinkin Bács-Tamásiin, mutta sieltä vastattiin, ettei siellä tiedetty pojista mitään.

Vielä yhden yrityksen hän teki. Hän pani seuraavan ilmoituksen erääseen sanomalehteen:

Gyurka ja Sándor! Tulkaa kotiin. Kaikki on anteeksi annettu.

Milán.

Mutta ei siihenkään kuulunut vastausta…

KAUNIS HELENA.

Kun Milán seuraavana päivänä — kaupunkiin tulostaan lukien — meni Joszef-kadun varrella olevaan Janky-palatsiin, tuli hän vakuutetuksi siitä, että rouva Hetviczillä oli tapana pysyä sanassaan. Armollinen rouva vastaanotti vieraan eteishuoneessa. Hän oli vielä matkapuvussaan.

— Tunti sitten tulin Kécskasta… Ajoin vaunuissa…

Hän saattoi Milánin pieneen salonkiinsa, asetti siellä pullon konjakkia ja savukerasian hänen eteensä ja meni itse pukeutumaan.

Pitkän hetken kuluttua hän palasi, ja silloin oli vapaaherratar kiireestä kantapäähän keltainen. Hänen pukunsa — joka kupeilta oli kiinnitetty silkkipunoksella hänen solakan vartensa ympärille — oli keltaista atlasta, hänen hansikkaansa olivat keltaista ruotsalaista nahkaa ja hänen sukkansa keltaista silkkiä. Ainoastaan hänen kasvonsa punertivat raittiin veden jäljiltä. Ensi toimekseen hän pirskotteli pullollisen syreenihajuvettä huoneeseen, sitten hän antoi määräyksen kattaa kahveliaamiaisen, ei kuitenkaan ruokasaliin, vaan pieneen salonkiin.

Kahden he kävivät pöytään, aivan kuin vastanaineet. Pöytä oli asetettu uunin eteen, joka oli oikea venezialainen uuni eikä mikään romaaniuuni. Kauniilla rouvalla oli muuten erinomainen ruoka-halu. Hän oli liikkeellä aamusta varhain myöhään iltaan, hyöri ja pyöri aivan kuin lasten leikkihyrrä, ja kun hän kävi pöytään, oli hän nälkäinen kuin susi.

Mustaa kahvia nauttiessaan, kun eivät palvelijat enää häirinneet heitä, sytytti vapaaherratarkin savukkeen. Hän nojautui mukavaan tuoliinsa, näytti valkeita hampaitaan ja katsoi kauan Milánia silmiin. Milán huomasi, että hän kantoi pahoja aikeita mielessään.

— Oletteko utelias? kysyi hän yht’äkkiä Milánilta.

Sitten hän kävi vakavaksi.

— Te olette lujaluonteinen ihminen. Gyurkovics… Oikeastaan, jos tahdon olla oikein rehellinen, täytyy minun tunnustaa, että te olette ensimmäinen lujaluonteinen ihminen, jonka eläissäni olen kohdannut… Sillä ne toiset — ne toiset — äh!

Kuvaannollisella liikkeellä hän heitti savukkeensa uuniin…

— Käskekää minua, sanoi Milán.

— Minä kerron teille mitä tahdon… Budan kesäteatterissa näytellään vielä… Ylihuomenna annetaan siellä jäähyväisnäytäntö… Näytellään Kaunis Helena…

Rouva Hetvicz vaikeni ja katsoi lempeästi ja rukoilevasti hymyillen
Milánia ja jatkoi hetken kuluttua:

— Gyurkovics, rakas Gyurkovics! Minä tahdon ylihuomenna näytellä
Kauniin Helenan osaa Budán kesäteatterissa!

Milán oli vähällä pudottaa kupin kädestään:

— Tahdotte näytellä Kaunista Helenaa?

— Tahdon… Viileän ilman tähden olisin kernaammin tahtonut esiintyä jossakin lämmitettävässä teatterissa, mutta minä luulen, ettei Kansanteatteri siihen suostuisi, ja senvuoksi ei ole muuta neuvoa kuin saada kesäteatterin johtaja puolellemme…

— Mutta miksi tahdotte esiintyä?

— Sen tähden, että ellen saa näytellä Kaunista Helenaa, niin minä kuolen suruuni. Jos minä sitävastoin näyttelen, ajaa mieheni minut todennäköisesti luotaan, mikä olisi minulle sanomattoman onnellista… Olen tähän asti koettanut kaikkia keinoja saadakseni eron miehestäni, mutta hän on hyvin tungettelevainen. Vaikka panisin toimeen minkälaisen häväistysjutun tahansa, on hän tähän asti aina joko kieltänyt sen tai muuten vaientanut… Mutta Kaunista Helenaa hän ei voisi tehdä tekemättömäksi eikä vaientaa… Siinä olisi minulla tuhannen todistajaa, ja sanomalehdet tulisivat siitä erityisesti kertomaan… Jo kauan olen pitänyt valmiina tätä viimeistä valttiani, ja nyt on jo aika lyödä se pöytään…

Milán muisti kécskalaisen matkatoverinsa.

— Entä miksi ette jo aikaisemmin ole iskenyt viimeistä valttianne? kysyi hän.

Kaunis rouva loi häveliäästi silmänsä maahan. Nähtävästi hän oli hyvin hämillään.

— Gyurkovics, te kysytte minulta niin kummallisia asioita!

Sitten hän rohkaisi hiukan mieltään ja laski hymyillen kätensä nuoren miehen käsivarrelle.

— Ettekö edes aavista, miksi tahdon hinnalla millä hyvänsä päästä eroon miehestäni?

(Oikeastaan oli asia niinpäin, että kaunis rouva tähän päivään asti ei ollut uskaltanut käyttää viimeistä valttiaan. Hän oli pelännyt, että hänen perheensä sellaisen, kautta koko valtakunnan kantavan häväistysjutun jälkeen julistaisi hänet järkensä menettäneeksi. Mutta nyt — neuvoteltuaan erään maamme etevimmän lakimiehen, kanssa — hän ei enää pelännyt sitä, sillä hän tiesi, että jos sotamarski julistaisi hänet järkensä menettäneeksi, hän vain juoksuttaisi vettä vapaaherrattaren myllyyn… Jos rouva Hetvicz julistettaisiin hulluksi, todistaisi hän, että hän oli ollut ainakin yhtä hullu, ellei vielä hullumpikin mennessään naimisiin, ja siinä tapauksessa pyhä isä varmasti myöntäisi hänelle avioeron.)

Milán koetti hiukan tinkiä kauniin rouvan vaatimuksista.

— Ehkä olisi kuitenkin parempi esiintyä jossakin toisessa osassa?
Esimerkiksi Lowoodin orpona?

Mutta vapaaherratar pudisti päätään.

— Ei, ei! Kauniin Helenan osa soveltuu paremmin minun taiteilijaluonteelleni. Muuten osaan koko osani ulkoa, sillä kerran tyttönä — eräässä taiteenharrastajien näytännössä — aioin esiintyä siinä… Mutta minun holhoojani — se aasi! — ei sallinut…

Sitten hän kertoi Milánille, mitä hänen pitäisi tehdä. Ennen kaikkea täytyisi puhua johtajalle. Hänelle olisi luvattava niin paljon kuin hän vain tahtoo: tuhannen tai parituhatta floriinia. Pääasia olisi vain, että valmistukset pidettäisiin visusti salassa, sillä jos sotamarski saisi vihiä asiasta, estäisi hän aikeet vielä viime tingassa… Näytäntö olisi ilmoitettava niinkuin tavallisesti, primadonna omassa osassaan, mutta tuntia ennen näytäntöä tulisi primadonna käheäksi ja silloin levitettäisiin uudet ohjelmat, joissa olisi sotamarski Hetviczin puolison nimi…

— Mutta rientäkää nyt ja tulkaa sitten kertomaan mitä olette saanut aikaan.

Kun hän ojensi kätensä nuorelle miehelle, sai tämä rohkean halun syleillä kaunista rouvaa. Mutta tämä luikahti keltaisena silkkikeränä hänen käsistään ja vetäytyi ison nojatuolin taakse.

— Älkää olko niin uskalikko, rakas ystäväni, vaan odottakaa vuoroanne!

Sitten hän heitti lentomuiskun ihailijalleen ja alkoi hyräillä kauniilla pikku altto-äänellään:

Venus äiti, sitä kysyn vaan:
Miksi hyvettä sä vihaat ainiaan?

Milán suoritti tunnontarkasti kunniakkaan tehtävänsä. Johtaja vastaanotti hänet ahdistetun kuninkaan synkeällä arvokkuudella, mutta kun nuori mies mainitsi hänelle luvatut tuhannen floriinia, raivostui hän.

Minä häntä pidettiin? Minä? Häntä ei niinkään helposti petetä. Tuhat floriinia? Niin paljon rahaa tuskin lienee koko maailmassa.

Vaivoin sai Milán hänet vakuutetuksi aikomuksen vakavuudesta. Mutta silloin oli johtaja aivan pakahtua onnesta. Hän oli heti lauhkea kuin viikon vanha karitsa, ja jos rouva Hetvicz tahtoisi, saisi hän esiintyä, paitsi Kauniina Helenana, vaikka kuningas Learin osassa.

Kolmannen päivän ehtoopuolella pidettiin ensimmäinen ja viimeinen harjoitus. Näyttelijät eivät silloinkaan vielä tietäneet, kuka oli se salaperäinen, kaunis rouva, joka käveli edestakaisin näyttämöllä viisisataa floriinia maksava viitta hartioillaan.

— Suurenmoista! Verratonta!

Noin huudahti johtaja tuontuostakin.

— Hänet vihelletään varmasti ulos… Mutta välipä sillä!

Näin sanoi Milán, joka yksin istui katsomon pimennossa.

Vapaaherratar juttusi pari kolme tuntia näyttämöllä, ja kun hän harjoituksen jälkeen ajoi Milánin kanssa ketjusillan yli, tiesi hän näytelmästä yhtä paljon kuin ennen harjoitusta.

Joutui suuri ilta.

Vapaaherratar tahtoi ajaa yksin teatteriin, mutta hän pyysi Milánia käymään tervehtimässä häntä pukuhuoneessa ennen näytännön alkua. Neljännestä vailla seitsemän tulikin Gyurkovics pukuhuoneeseen, kädessään ääretön syreenivihko. Matkallaan hän oli nähnyt jo punaiset ilmoitukset, jotka oli liisteröity viistoon ohjelmien yli: Neiti Paula Kinizsin käheyden tähden näyttelee hänen ylhäisyytensä, vapaaherra, sotamarski Hetvicz-Jankyn rouva Kauniin Helenan osaa.

Vapaaherratar istui kirkkaasti valaistussa puuseinäisessä pukuhuoneessa. Koko hänen vartalonsa oli verhottu isoon turkkiin, ainoastaan kullanpuhuva kengänkärki pisti esiin turkin alta.

— Voi, oletteko jo täällä! sanoi hän Milánille. Hänen kasvonsa olivat kalpeat ihomaalin alla.

— Teidän kätenne vapisee… Minun hampaanikin lyövät loukkua… Minä pelkään niin äärettömästi… Minä luulen, että tein hirveän tyhmyyden seuratessani teidän neuvoanne…

— Seuratessanne minun neuvoani?

— Tietysti, teidän syynne on kaikki… Miksi ette puhunut minulle järkeä? Minä olen nainen, mutta te olette mies, ja senvuoksi olisi teidän pitänyt olla viisaampi…

Milán kuunteli rauhallisesti kauniin rouvan äyskimistä.

— Mitä aiotte nyt tehdä?

— Minä aion kuuluttaa, että olen käynyt yhtä käheäksi kuin neiti Paula
Kinizsi…

— Siitä herra sotamarski vannaankin hyvin iloitsisi…

Sotamarskin mainitseminen saattoi vapaaherrattaren miettiväiseksi.

Samassa johtaja koputti.

— Aloitamme aivan heti! Huone on täpöisen täynnä! Niin hienoa yleisöä ei ole edes Kansallisteatteri nähnyt!

Sitten hän riensi pois jälleen.

— Näyttäkää minulle pukunne! sanoi Milán.

— Ei, ei! Minä häpeän itseäni!

— Aiotteko sitten näytellä Kaunista Helenaa turkit yllä?

— Näyttämöllä on aivan toista, mutta täällä, tässä pienessä huoneessa…

— Sitten te ainakin totutte tuleen, kun sitä ennen näyttäydytte…

— Luuletteko, että rohkeuteni silloin palaa?

Epäröiden ja kasvot tulipunaisina hän solahdutti viittansa lumivalkeilta olkapäiltään. Milán sulki hetkeksi silmänsä, aivan kuin pyhä Antonius, kun hän torjui luotaan saatanan kiusaukset… Vapaaherrattaren kaulassa oli runsas helminauha ja jaloissa kullankiiltoiset, punaisella silkkinauhalla kiinnitetyt sandaalit; hänen yllään oli jonkinlainen kreikkalainen puku. Hartioilta kannattivat sitä tuikkivat timanttisoljet.

— Luuletteko, että he viheltävät minulle? kysyi vapaaherratar surullisesti.

— Viheltävätkö? Ne roistot tulevat riemusta meluamaan! sanoi Milán, joka oli mustasukkainen koko teatteriyleisölle.

Johtaja koputti uudelleen.

— Verratonta! Kohta alamme… Minä annan merkin… Suvaitkaa vaivata itseänne astumaan näyttämölle…

Kaunis Helena kalpeni, mutta sitten hän otti turkkinsa ja lähti näyttämölle suostuen kohtaloonsa niinkuin uhrikaritsa. Niin lempeäkasvoista Kaunista Helenaa ei koskaan ole näyttämöllä nähty.

— Nyt sen täytyy tapahtua, ystäväni… Jumalan nimeen eteenpäin!

Kun väliverho nousi, seisoivat he molemmat näyttämöseinän takana kuunnellen henkeä pidättäen katsomosta kuuluvaa kumeata muminaa. Kuoro lauloi, ja rouva Hetviczin kasvot olivat aivan sellaiset, kuin olisi hänen omaa hautausvirttänsä veisattu.

— Hukka minut perii! Minä pyörryn siellä, minä painun maan uumeniin…

Kuoro katosi, ja Kalkas jäi kahden kuninkaanpoika Pariksen kanssa.

— Suvaitkaa hetken kuluttua astua esille! Pyydän teitä armollisesti tarkkaamaan viimeistä vuorosanaa!

Viimeinen vuorosana ei vielä ollut kaikunut, kun pitkäkasvuinen, solakka mies astui pelästyneenä kauniin rouvan luo. Hänellä oli yllään syyspalttoo ja silinterihattu. Hän ei ollut teatterihenkilö, sillä hän harhaili hapuillen kuorolaulajien parvessa. Kun hän huomasi rouva Hetviczin, suuntasi hän askelensa suoraan häntä kohden, tarttui hänen käteensä ja katsoi häntä silmät suuttumuksesta säikkyen.

— Minä se olen!

— Dénes!

Vapaaherratar sävähti, pudotti lorgnettinsa ja painoi kätensä syvästi avoimelle rinnalleen.

Hän ei olisi voinut olla hämmentyneempi, vaikka Herran julmistunut enkeli olisi astunut hänen eteensä ja pasuunaa puhaltaen julistanut, että viimeinen tuomio on tullut.

Milán Gyurkovicskin pelästyi ja nosti hattuaan, sillä hän tunsi entisen ministerinsä, hänen ylhäisyytensä István Déneksen, jolle hän oli velkaa kymmenen päivän palvelusajan. Mutta ministeri ei kiinnittänyt huomiotaan ylimääräiseen notaariinsa, vaan kääntyi kauniin rouvan puoleen ja sanoi liikutuksesta väräjävällä, mutta kuitenkin käskevällä äänellä:

— Teidän täytyy heti seurata minua!

Ja rouva Hetvicz? Hän kumarsi kuuliaisesti ja katsoi Dénestä kyynelsilmin, suupielessä hämmentynyt hymy.

— Kyllä, Dénes, kyllä… Minä tulen jo…

Hän tarttui ojennettuun käsivarteen ja seurasi häntä, hiipien hänen vierelleen, painautuen häntä vastaan, sulautuen häneen rentonaan, aivan kuin olisi jokin korkeampi mahtivoima häntä vastaansanomattomasti ajanut. He jättivät näyttämön ja astuivat siellä ulkona äänettöminä Déneksen vaunuihin ja ajoivat pois. Vapaaherratar oli unohtanut pukuhuoneeseen kävelypukunsa ja kamarineitinsä, ja hänen yllään oli yhä Kauniin Helenan puku ja pitkät turkit.

Silmät suurina, mykkänä ja liikkumatonna Milán katsoi heidän jälkeensä.

— Ei ole paha! sanoi hän.

Hän oli nopea-ajatuksinen nuorukainen ja pian hän älysi asian ytimen. Hän ymmärsi, että hänen ylhäisyytensä Dénes oli suuri naisten kesyttäjä, joka sai teräväkyntisen naispedon kesynä hyrräämään niinkuin kotikissa.

Seuraavassa silmänräpäyksessä johtaja ilmestyi kuulumattomin askelin hänen vierelleen.

— Nopeasti! Nyt suvaitkaa käydä… Missä on hänen ylhäisyytensä?

Milán näppäili sormiaan.

— Perdu! sanoi hän korttikielellä.

Johtaja katsoi häntä pelästyneenä.

— Missä hän on?

— Missäpä hän olisi? Meni pois. Katosi. Matkusti tiehensä. Hänellä oli jokin pikku asia toimitettava Pestissä. Ehkä hän huomenna näihin aikoihin palaa.

Hän oli hurjan hyvällä tuulella, sellaisella, jota tavallisesti sanotaan hirtehistuuleksi. Hän riemuitsi tavatessaan ihmisen, joka oli vielä häntäkin nolostuneempi.

Johtaja veti esille ison keltaisen nenäliinan, pyyhki sillä otsaansa, istuutui tuolille ja tohisi syvään hengittäen niinkuin pajapalkeet.

Näyttämöllä joutuivat langat hiukan sekaisin. Kalkas varjosti silmiään ja sanoi:

— Tuolta tulee kaunis kuningatar.

Ja kun ei kuningatarta kuulunut, varjosti Parisprinssikin silmiään käsillään:

— Tuoltako hän tulee?

He seisoivat molemmat aivan Milánin viereisen näyttämöseinän takana; ylimmäinen pappi yski hermostuneesti, ja prinssi irvisteli johtajalle: minne jäi Kaunis Helena? Sitten hän keksi seuraavan vuoropuhelun:

— Sinä olet suuri lurjus, Paris! sanoi ylimmäinen pappi, ja sitten hän kutitti sormellaan Parista kylkeen.

Kuninkaanpoika hypähti pelästyneenä sivulle.

— Miten niiden kolmen jumalattaren kävikään? Minä en ole sitä oikein käsittänyt…

Paris otti hyppysellisen nuuskaa ylipapin rasiasta ja veti nenäänsä.

— Niin, niiden kolmen jumalattarenko? Se oli hyvin hupaisa juttu! Sinun tähtesi voin sen kertoa vielä kerran…

Määkivällä tenoriäänellä hän alkoi uudelleen evoe-laulun. Sillä välin oli johtaja näyttämökoristeiden lomassa huomannut Paula Kinizsin vihreän hatun, joka juuri tutunomaisesti läheni erään sanomalehtineekerin silinteriä.

— Pukeutukaa nopeasti! Teidän täytyy hypätä lomaan!

Diva katseli välinpitämättömästi johtajaa ja sanoi alentuvasti:

— Jos annatte viisikymmentä floriinia etukäteen…

Kymmenen minuuttia myöhemmin, kun prinssi Paris jo kolmatta kertaa lauloi kreta-lauluaan, varjosti ylimmäinen pappi jälleen silmiään.

— Tuolta tulee kaunis kuningatar! Nyt hän jo tosiaankin tulee!

Elähtänein askelin, päässään punainen tekotukka ja kädessään lorgnetti, astui neiti Paula Kinizsi näyttämölle… Yleisö melusi hiukan, muutamat alkoivat sähistä, mutta lopulta saivat kättentaputukset voiton. Sillä neiti Paula Kinizsi kuului niihin taiteilijoihin, joille raamatuntaitoinen yleisö oli saanut paljon anteeksi antaa.

Sillä välin oli rouva Hetvicz ajanut pois Déneksen vaunuissa. Kun he tulivat tunneliin, puhui hänen ylhäisyytensä.

— Mikä teidän päähänne pälkähti? kysyi hän närkästyneenä. — Miten saatoitte keksiä sellaista?

Vapaaherratar ei vastannut. Hän painautui vaunun nurkkaukseen käärien kaksin käsin turkkinsa kiinteästi ympärilleen ja katseli seuralaistaan uhmamielisesti kasvoihin.

— Sanokaa minulle, miten olette voinut keksiä jotakin sellaista? Teillä on joka päivä uusia hullutuksia tekeillä… Teidän nimenne on jo joka ihmisen hampaissa… Te välitätte vähät nimestänne ja naisellisesta arvostanne… Mutta nyt minä vien teidät kotiin, ja teidän täytyy luvata, ettette koskaan enää tee sellaisia… Lupaattehan?

Rouva painui yhä enemmän uhmaansa, ja silloin Dénes sormeili herkempiä kieliä.

— Lupaattehan, eikö totta, Neszti? Minä tiedän, että te voitte olla hyvä ja herttainen, kun vain tahdotte…

Rouva Hetvicz ymmärsi ainoastaan sen, että hän sanoi häntä Nesztiksi… Mainitsi häntä tyttönimeltä! Hän tarttui seuralaisensa ojennettuun käteen, nojautui sitä vastaan ja purskahti nyyhkivään itkuun. Niin valtoinaan valuivat hänen kyynelensä, että uskoi hänen niillä tahtovan hyvittää vanhat velat ja kärsimykset. Koko hänen uhmailevan rakkautensa rajaton tuska, kaikki kymmenvuotisen murheen muistot sulivat hänessä yhdeksi ainoaksi kyynelvirraksi.

Dénes ei voinut työntää luotaan itkevää naista. Hänen täytyi sallia hänen hiipiä rinnalleen. Ja vihdoin täytyi hänen kuunnella omituista, hämmentynyttä puhetta, jonka rouva Hetvicz itki ilmoille niin suloisen pehmeällä äänellä, kuin olisi hän rukoillut.

— Minä olen paha ihminen, Pista, hyvin paha ihminen. Sinulla ei ole lainkaan sydäntä! Miksi annatkaan Neszti-parkasi nääntyä vieraitten ihmisten luona? Mitä sinä olet tehnyt minulle? Mikä minä nyt olen? Kerran minä olin Neszti, auringonsäde, kevät, rakas, tuulihattu, kaikkea minä olin yhtä haavaa. Ja nyt — voi nyt minä olen pahan ihmisen puoliso…

MILÁN VALTIOPÄIVILLE.

Ilta, jona Kaunis Helena näyteltiin kesäteatterissa, päättyi hyvin onnelliseen perhekohtaukseen. Milán Gyurkovics oli näet sen jälkeen kuin rouva Hetvicz oli hänet jättänyt näyttämökoristeiden keskelle, ankarassa surussaan lähtenyt Orfeumiin ja tapasi siellä kadonneet nuorukaiset, Gyurkan ja Sándorin.

Ensiksi hän näki Sándorin, joka seisoi sisäänkäytävän ovella hakkaillen kainosti nenäkästä kukkatyttöä. Milán mukkasi häntä selkään.

— Täälläkö sinä oletkin, penikka?

Nuorukainen mittaili vihaisesti Milánia kiireestä kantapäähän.

— Kuule sinä kananvaras, saisit hävetä!

— Missä Gyurka on?

Gyurka istui kauempana olevassa aitiossa. Sándorka tarttui pelästyneenä veljeään käsipuolesta.

— Voi, Milán, älä mene sinne! Hänellä on revolveri!

— Entä sitten?

— Hän on luvannut ampua sinut, missä ikinä tapaakin…

— Kyllä minä annan hänelle revolverin.

Reippain askelin hän läheni aitiota, missä Gyurka istui kamariherra-Elefántovicsin seurassa. Hän löi veljeään olkapäälle.

— Servus, pojat!

Gyurka käännähti ja katseli synkkänä veljeään.

— Minä en tunne herraa!

— Älä hulluttele, Gyurka.

— Minä sanoin jo, etten tunne herraa, ja pyydän päästä tungettelemisista!

Milán vaihtoi jonkin sanan Elefántovicsin kanssa; sitten hän palasi Sándorkan luo, joka parhaillaan kujeili vaatevaraston hoitajattaren kanssa.

— Missä te olette tähän asti vetelehtineet?

Ensiksi hän ei tahtonut ruveta puheisiin, mutta kun veli oli luvannut muutamia korvapuusteja, vastasi hän suopeasti kysymyksiin.

— Emme ole missään vetelehtineet, me vuokrasimme itsellemme toisen huoneiston… Gyurka ei tahdo enää asua sinun kanssasi…

Sitten hän kertoi kaiken, mikä saattoi kiinnittää Milánin mieltä.

Kun Milán tuon onnettoman päivän aamuna oli myynyt heidän vaatteensa ja matkustanut Kécskaan, olivat öisten huvien uuvuttamat nuoret miehet nukkuneet puoleen päivään asti. Silloin he olivat heränneet ja käsittivät surkean asemansa. Koko iltapäivän he olivat odottaneet Milánia rauhattomuuden yhä kasvaessa. Illan tullen he olivat jo nälkäisiä kuin sudet… Sándorka oli silloin pukeutunut kirjailtuun liiviin, kurkottanut ikkunasta ja kutsunut kaupunginpalvelijan. Heillä oli vielä muutamia pikkukolikoita ja niillä he ostattivat itselleen leipää… He yrittivät jälleen nukkua, mutta kun he eivät olleet unisia, sytyttivät he lampun ja pelasivat korttia aamuun asti, tietysti luotolla. Sitten he nukkuivat jälleen puoleen päivään, ja kun he uudelleen heräsivät, näytti heistä tulevaisuus armottoman synkältä. Siiloin Gyurka vannoi ampuvansa varkaan, missä vain tapaisikin hänet. (Sitä ennen täytyisi tietysti lunastaa revolveri — puhdistuslaitoksesta.)

Epätoivoisesta asemasta auttoi heidät kuitenkin ihmeellinen sattuma. Iltapäivällä tuotiin heille postista käärö, ja kun Gyurka jännityksestä vapisevin käsin avasi sen, löysi hän jalomuotoisen hopeisen paimensauvan. Sen oli lähettänyt jalosukuinen, korkeimmasti oppinut Nektáriusz Gyurkovics, Kolumbácsin nimirovasti (in partibus infidelium). Hän oli lähettänyt sen antaakseen kiinnittää siihen uusia granaatteja. Gyurka veti kirjaillun liivin uudemman kerran ylleen, kutsui kaupunginpalvelijan ja lähetti paimensauvan — puhdistuslaitokseen. (Onnelliset unikeot, Kolumbácsin rovastikunnan entiset suojeluspyhät, hymyilivät varmaankin sormiensa lomitse taivaassa.)

Kaupunginlähetti toi niin paljon rahaa, että he saattoivat lunastaa kaksi kokonaista pukua toisesta puhdistuslaitoksesta, ja sitten he menivät aterioimaan kunnollisen päivällisen, ylellisyys, johon he viime aikoina eivät lainkaan olleet tottuneet. Mutta kun he eivät kehdanneet yhdessä ravintolassa syödä riittämään asti, söivät he peräkkäin kolmessa.

Kun he seuraavana päivänä tulivat vakuutetuiksi siitä, että Milán ei heistä sen enempää välittänyt, muuttivat he Gyurkan ehdotuksesta uuteen asuntoon. Frau Annalle he eivät hiiskuneet sanaakaan, mikä sitäkin paremmin kävi laatuun, kun he saattoivat muuttaa huomiota herättämättä. Sándorka kantoi herätyskellon (ei koskaan ole millään ollut niin tarpeetonta tehtävää kuin tällä ikuisesti halveksitulla koneella!), Gyurka muutti kaksi hammas-harjaa ja parin Argosy-Braces-housunkannattimia Reaalikoulukadun varrella olevaan uuteen asuntoon… Kun he eivät kenellekään ilmaisseet uutta osoitettaan, tietenkään eivät myöskään piirivirkamiehille, eivät heitä saavuttaneet korkeimmasti oppineen, jalosukuisen herra Nektáriusz Gyurkovicsin kirjeet, joissa hän uhkasi veljenpoikiaan pannajulistuksella, elleivät he viipymättä toimittaisi hänelle in partibiis infidelium paimensauvaa…

— Te olette käsittämättömän kevytmielisiä poikia! sanoi Milán moittivasti, kun Sándorka oli lopettanut kertomuksensa.

Veljekset elivät pitkän ajan erossa, ja Gyurka, joka ranskalaisten kuninkaiden tavoin ei ollut mitään unohtanut (mitään ei hän myöskään ollut oppinut), ei koskaan ollut Milánista tietääkseenkään, kun he joskus sattumoisin kohtasivat toisensa. Hän oli siinä määrin johdonmukainen, että jos he joskus tapasivat toisensa bácskalaisten korttipöydässä, keskusteli hän veljensä kanssa ainoastaan per procurationem.

— Joku on antanut väärän kortin! Tai: eräs herra ei ole maksanut! sanoi
Gyurka naapurilleen, ja silloin tarkoitti huomautus Milánia.

Kahteen kuukauteen ei tapahtunut mitään mainittavaa. Mainitsen ainoastaan liikkeellä olevan huhun, jonka Milán sai tietää Jenő Gáspárilta, Csik-Szent-Gáspárin ja Krászna-Gellerin ritarilta.

— No, mitä minä sanoin? sanoi hänelle kerran kuninkaallinen hoviherra.

— Mitä sinä sanoit?

— Sitä vain, että Pista Dénes menee rouva Hetviczin kanssa naimisiin.

— Eikä hän ole mennyt hänen kanssaan naimisiin.

— Mutta hän menee pian. Varmoista lähteistä olen kuullut, että sotamarski Hetvicz neuvottelee puolisonsa kanssa avioerosta… Vanha herra on Kauniin Helenan välikohtauksen jälkeen kyllästynyt perheensä iankaikkiseen piiritystilaan…

Milán kysyi viattomin kasvoin, mitä Kauniin Helenan välikohtausta hän tarkoitti.

— Etkö ole kuullut puhuttavan siitä? Vapaaherratar tahtoi esiintyä Budassa Kauniina Helenana… Mutta Dénes oli ajoissa saanut jutusta vihiä ja teki tyhjäksi hänen aikeensa… Hän talutti hänet käsipuolesta kadulle, istutti hänet vaunuihin ja lähetti hänet kotiin… Se oli vahinko! Minä tunnen ihmisiä, jotka olisivat maksaneet mitä hyvänsä, kun vain olisivat nähneet rouva Hetviczin Kauniina Helenana…

(Milán oli nähnyt ja luki sen näyn elämänsä ihanimpien muistojen joukkoon.)

— Ensi kerran kymmeneen vuoteen puhelivat rakastavaiset silloin toistensa kanssa. Seuraavana päivänä meni rouva Hetvicz, taskussaan pullollinen atropiinia, Pista Déneksen nuoremman sisaren luo, suuteli häntä, itki hiukan ja sanoi sitten nauttivansa myrkyn hänen nähtensä, ellei hän auttaisi häntä tapaamaan ministeriä… Sisar lähetti kauhistuneena noutamaan Dénestä… Vanhat rakastavaiset tekivät rauhan, ja jo silloin, ensi kerran tavatessaan, he puhelivat avioliitosta.

— Minä en voi mennä teidän kanssanne naimisiin, sanoi Dénes. — Te olette pannut toimeen niin monta häväistysjuttua, että minun on mahdotonta…

— Koettakaa kuitenkin! rukoili rouva lempeästi.

Dénes käveli puolen tunnin ajan edestakaisin huoneessa.

— Minä suostun! sanoi hän. — Mutta minä lupaan kunniasanallani, että niin pian kuin te panette toimeen ensimmäisen häväistysjutun, minä ammun sekä teidät että itseni. Suostutteko siihen?

Vapaaherratar mietti hetkisen. Ehkä olisi hän kernaammin ottanut kuulan sijasta kunnon selkäsaunan…

— Suostun, sanoi hän. — Mutta minäkin asetan ehdon. Luvatkaa, ettette koskaan, edes päiväksikään, jätä minua yksin… Minä seuraan teitä mielelläni metsästysretkillenne ja kaikilla teidän teillänne. Jos te sen lupaatte, olen minä varma itsestäni.

Siitäkin he olivat yksimielisiä, ja Dénes ilmoitti itse päätöksensä sotamarskille. Rouva Hetviczkin kirjoitti miehelleen. Näin hän kirjoitti:

»Kuuden kuukauden kuluttua minä matkustan István Déneksen kanssa
Italiaan. Riippuu teistä, matkustanko rouva Déneksenä vai rouva
Hetviczinä…»

Sotamarski nauroi hirmustuneena.

— Hyvä on, sanoi hän. — Minä en voi paremmin kostaa Dénekselle kuin antamalla hänelle rouvani.

Hänen oli jo mahdoton tulla muuhun ratkaisuun. Ei voinut ajatella gordilaisen solmun avaamista sapeliniskulla, kun raudanväkevän kaartilaisen oikea käsivarsi oli kangistunut.

Avioero haettiin — rouva Hetviczin sanojen mukaan — molemminpuolisen vastenmielisyyden perusteella.

Myöhemmin keväällä Milán sai kuulla, että kaunis rouva todellakin oli
Déneksen kanssa lähtenyt Italiaan. Hän ei tosin vielä ollut rouva
Dénes, mutta ei hän enää ollut rouva Hetviczkään, ja senvuoksi seurasi
heitä Déneksen sisar matkalla.

Kuusi viikkoa myöhemmin järkytti Milánin rauhaa hyvin omituinen asia. Hän istui kahvilassaan lukien sanomalehteä, kun hänen silmänsä pysähtyivät seuraavaan uutiseen:

Kécskan mandaatti. Kécskan vapaamielinen puolue on tänään, Sándor Kulcsárin johtaessa puhetta, päättänyt yksimielisesti, että István Kovácsin tultua nimitetyksi yli-ispaaniksi hänen vapaaksi jättämänsä mandaatti tarjotaan Milán Gyurkovicsille. Gyurkovics on tunnettu etevänä hallinnollisena kykynä, ja sentähden on toivottavaa, että tämä hänen kykynsä koituu puolueelle suureksi voitoksi, kun hallinnollisten asiain järjestely tulee päiväjärjestykseen.

— Kas vain, sanoi Milán hämmästyneenä, — enpä edes aavistanutkaan, että minulla on maassa kannatusta.

Parin päivän kuluttua puhuivat sanomalehdet jälleen Kécskan mandaatista. Nyt sanottiin, että tämä salaperäinen Milán Gyurkovics — jonka valinta oli ehdottomasti varma — pitää ohjelmapuheen kesäkuun viidentenä Kécskassa, missä häntä innostuneesti odotettiin.

— Tämä on hyvin kummallista, sanoi Milán.

Kesäkuun neljäntenä hän sai seuraavan sähkösanoman Kécskasta:

»Pyydämme teiltä ilmoitusta, missä junassa voimme teidän jalosukuisuuttanne odottaa. Sándor Kulcsár, puolueen puheenjohtaja.»

Milán kalpeni.

— Jeesus Maria, se kai vain ei…?! — Mutta jos se sittenkin?!

Hänen täytyi nyt uskoa, että jollekin toiselle Milán Gyurkovicsille tarkoitettu sähkösanoma oli eksynyt hänen käsiinsä, ja saadakseen täyden varmuuden kysyi hän poliisilaitoksesta, asuiko mahdollisesti Budapestissä joku toinenkin Milán Gyurkovics. Hänelle vastattiin, että ketään Gyurkovics-nimistä kaupungin alueella ei asunut, mutta Györgye vicsejä, Jurkovicseja ja vieläpä Gyurgyákovicsejakin oli runsain määrin varastossa.

— Ei auta muu kuin että minun täytyy itse lähteä Kécskaan, sanoi Milán.

Hänen täytyi valmistautua kahteen mahdollisuuteen: joko olisi joku toinen Kécskan ehdokas tai hän. Vaikka hän ei olisikaan ehdokas, ja hän kuitenkin matkustaisi Kécskaan, ei hän joutuisi häviöön. Mutta jos hän sittenkin olisi, eikä lähtisi, olisi se hänelle sangen noloa. Viisas odottaa pahinta ja on valmistautunut parhaimpaan.

Seuraavana päivänä hän lähti Kécskaan. Asemasilta oli täynnä väkeä, liput liehuivat ja soitto kaikui. Puolueen puheenjohtaja, herra Kulcsár, jonka Milán tunsi tilanhoitajaksi, astui hänen luokseen paljastetuin päin:

— Kunnioitettava kansalainen!

Epäilemättä minä olen valtiopäivämies!

Nelivaljakossa hän lensi linnaan, ratsujoukon seuraamana. Ratsumiesten joukossa Milán tunsi useita Kécska-herrojen lakeijoita; vaunuja seuraavat valitsijamiehet olivat tarkastajia ja maanviljelysharjoittelijoita.

Linnassa selitti tilanhoitaja — puoluepuheenjohtaja — Milánille salaperäisen ehdokkuuden alkuvaiheet ja näytti hänelle vapaaherratar Jankyn Sorrentosta lähettämän kirjeen.

»Rakas Kulcsár!» — kirjoitti hänen armonsa. — »Ei tule mitään siitä, että valitsemme vävynne Kécskan valtiopäivämieheksi. Me etsimme jonkun muun sopivan toimen hänelle, mutta Kécskan valtiopäivämieheksi tulee Milán Gyurkovics, mies, joka ymmärtää kaikkea ja kykenee kaikkeen. Minä toivon, että te toimitatte hänelle kelpo vastaanoton ja annatte kansalle paljon viiniä, niin että ne huutavat kunnolla eläköötä. Järjestäkää vielä ratsujoukko häntä saattamaan, liput liehumaan ja illalla soihtukulkue, ja joka äänestää toisen puolueen ehdokasta, hänet on erotettava tai myöskin voitte riistää häneltä vuokraoikeuden. Minä kirjoitan pian lähemmin Gyurkovicsille. Mitä Vassista tulevaan neljän junaan tulee…» Kirjeen loppuosan sisällys ei koskenut politiikkaa.

Milán katseli hartaasti kirsikanvarren korkuisia kirjaimia, jotka sekavina kietoutuivat toisiinsa. Armollinen kaunis rouva oli siis ajatellut häntä! (Armollinen kaunis rouva oli ensiksi aikonut lähettää kauniin sikarikotelon Milánille, mutta sitten — vaikka hän ei ollutkaan mikään vaatelias nainen — oli hän ajatellut, ettei se kuitenkaan ollut oikein riittävä korvaus Milánin pettyneille toiveille, ja niin oli hän johtunut ajattelemaan sikarikotelon asemesta Kécskan valtiopäivämiestointa. Hän oli aikeissa kirjoittaakin hänelle, varmaan olisi hän kirjoittanutkin, ellei häntä olisi siitä estänyt tärkeämpi asia: huvimatka Vesuviukselle. Sillä välin oli hän unohtanut Milánit, valtiopäivämiesehdokkuudet, Kécskat ja kaikki…)

Päivälliseen asti Milán valmisteli ohjelmapuhettaan, mutta päivällisillä hänen täytyi pyytää puolueen puheenjohtajalta selitystä erääseen kysymykseen, joka painoi hänen omaatuntoaan.

— Anteeksi, mutta minkä ohjelman edustajaksi minut valitaan?

— Hallituspuolueen…

Puheensa hän piti Alsó-Kécskan kunnantalon edustalla. Saman talon edustalla, jonka käräjätuvassa hän edellisenä syksynä, pettämätöntä taistelujärjestelmäänsä noudattaen, oli hakannut kapteenin gulyásiksi. Riittänee, kun mainitsen puheen tärkeimmät kohdat:

Me pidämme kiinni kolmiliitosta; veljellisestä suhtautumisesta Itävaltaan, perustuslaillisten peruskysymysten asteittaisesta kehittämisestä; mikäli mahdollista on saatava aikaan magyarilainen hovinpito, kansallinen sotajoukko ja pankki. Budapest on kohotettava maailmankaupungiksi, mutta ei maakuntien sivistyskeskuksien kustannuksella. Laivaliike on saatava kukoistamaan merellä ja Tonavalla. — Kansallisuus- ja phylloxera-kysymykset on perusteellisesti ratkaistava; eri uskoa tunnustavain välit on saatettava sopuisalle kannalle: perusveroja on huojennettava, välilliset verot on poistettava ja aikaansaatava vapaa viinanpoltto ja tupakanviljely. Samoin hallituksen alainen kunnallishallitus, avartamalla kunnallisen itsehallinnon oikeuksia. Kécskaan on perustettava valtionkymnaasi, maanviljelyskoulu, mahdollisesti sotilaskasarmi, hevossiitoslaitos, metsänhoitolaitos ja paikallinen rautatie…

Valitsijat kuuntelivat Milánia tavattoman innostuneina, yhtä hyvin kuin he olisivat — tilanhoitajan toivomuksesta — innostuneina kuunnelleet häntä, vaikka hän olisi luvannut heille viisikolmatta paria raippoja kullekin.

Neljän päivän kuluttua pidettiin Kécskassa vaalit ja Milán valittiin suunnattomalla äänten enemmistöllä.

(Minun täytyy huomauttaa, että kymmenen Kécskan neljästäsadasta kuudestakymmenestä valitsijasta, joilla ei ollut mitään tekemistä virka- tai vuokra-asioissa tilanhoitajan kanssa, anoi vaalilautakunnalta vaalien kumoamista, »koska Milán Gyurkovicsia ei mainita yhdessäkään maan neljästäsadasta kolmestatoista vaaliluettelosta veroamaksavana kansalaisena, eikä hän siis ollut maksanut asevelvollisuusveroa eikä mitään muitakaan veroja». Mutta vaalia ei voitu kumota, sillä yksi kymmenestä — jolle tilanhoitaja oli luvannut anniskeluoikeudet — peruutti nimensä ja vaatimuksensa lautakunnan kokouksessa.)

Kun Milán vaalien jälkeen palasi Budapestiin, vastaanottivat hänet asemalla hänen molemmat veljensä, Gyurka ja Sándor. Milán puristi sydämellisesti heidän käsiään, myöskin Gyurkan, antaen hänelle anteeksi hänen sopimattoman käytöksensä viimeisen puolen vuoden kuluessa. Vaunuissa hän kääntyi juhlallisesti Sándorkaan:

— Miten luontuu sinun ylioppilastutkintosi?

— Ensi viikolla saan tiedon päivästä, vastasi Sándorka pelästyneenä.

— Lue, Sándor, lue, sillä ilman työtä ei palkinto seuraa… Muuten voin kyllä myöhemmin puhua opettajasi kanssa…

Sitten hän kääntyi Gyurkan puoleen:

— Minulla on sinunkin varallesi suunnitelmia. Tule minun luokseni jonakin päivänä…

— Syömmekö yhdessä päivällistä? kysyi Gyurka, joka arveli, että maineikas päivä olisi päätettävä Orfeumissa.

— Huomenna. Tänään aterioin vapaamielisten seurassa. Sitäpaitsi tahdon tutustua muutamiin ministereihin…

Hän antoi kättä pojille, nyökäytti vakavana, puristi monokkelin silmäkulmaansa ja poistui.

— Minä luulen, että hän aikoo vielä ylimaaherraksi, sanoi Gyurka.

— — —

Minä olen kertonut, miten Milánista tuli valtiopäivämies.

Minä tahtoisin vielä kertoa yhtä ja toista Gyurkán ja Sándorin hommista, mutta nämä nuoret herrat (varsinkin nuorempi heistä!) ovat vielä toistaiseksi kokonaan vailla sitä vakavuutta, joka on välttämätön, jotta voisin heidät esittää kärsivällisille lukijoilleni. Ehkä heidän korviensa taustat vielä joskus kuivuvat. Mutta Gyurkovicsien historia on tältä kerralta loppunut.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GYURKOVICSIN POJAT ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I.

- KEVÄTSILMUT.

- PUOLESTA KUNINKAAN JA ISÄNMAAN.

- JUTKA JA KAKSIPÄINEN KOTKA.

- KORKEAMPAA NAISSIVISTYSTÄ.

- TANSSIAISET BAJASSA.

- JUTKAN ENSIMMÄINEN KIHLAUS.

- ÄIDIN SYDÄN.

- VIELÄ ÄIDIN SYDÄN.

- MEDUSANSILMÄINEN NAINEN.

- JUTKAN TOINEN KIHLAUS.

- RYÖSTETTY ALILUUTNANTTI.

- KAKSOSET.

- II.

- RASKAITA PÄIVIÄ.

- HARHAILEVA BUNYEVÁCI.

- LŐCSEN KELTAINEN ROUVA.

- KÉCSKAN KETTUJAHDIT.

- TITAANIEN TAISTELU.

- KIRJAILTU LIIVI.

- KAUNIS HELENA.

- MILÁN VALTIOPÄIVILLE.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE