Seikkailu uudenvuodenyönä
Date: 2026-03-28T00:00:00+00:00
Keywords: German fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Seikkailu uudenvuodenyönä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Seikkailu uudenvuodenyönä

Author: Heinrich Zschokke

Translator: Santeri Itkonen

Release date: March 28, 2026 [eBook #78313]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A.Karisto, 1911

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78313

Credits: Juhani Kärkkäinen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SEIKKAILU UUDENVUODENYÖNÄ ***

SEIKKAILU UUDENVUODENYÖNÄ

Kirj.

Heinrich Zschokke

Suomentanut

V. I.

Kirjallisia pikkuhelmiä XXXXVII

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1911.

1.

Äiti Kaarina, vanhan yövartijan vaimo, avasi akkunan kello yhdeksän illalla Sylvesterinpäivänä ja pisti päänsä ulos yöhön. Lumi putoili hiljaisina, suurina, akkunasta virtaavan valon punaamina hiutaleina alas pääkaupungin kaduille. Hän katseli kauan iloisten ihmisten juoksua ja touhua, ihmisten, jotka ostivat vielä uuden vuodenlahjoja kauppiasten kirkkaasti valaistuista puodeista ja holveista ja virtasivat kahviloihin ja viinikellareihin, seuroihin ja tanssisaleihin ja niistä taas takaisin yhdistääkseen vanhan vuoden uuden kanssa ilossa ja humussa. Mutta kun hänen nenälleen putosi pari suurta, kylmää hiutaletta, veti hän päänsä takasin, sulki akkunan ja sanoi miehelleen: "Rakas Gottlieb, jää nyt kotiin ja anna Filipin kiertää yö edestäsi, sillä taivaasta tulee lunta niin paljon kuin voi, eikä se tee, kuten tiedät, vanhoille jaloillesi mitään hyvää. Kaduilla tulee koko yön olemaan eloisaa. On kuin olisi joka taholla tanssit ja juhla. Näkyy paljon naamioituja. Filipillämme ei ole yhtään ikävä!"

Vanha Gottlieb nyykäytti päätään ja sanoi: "Rakas Kaarina, se on kovasti mieleeni. Ilmapuntarini, ampumahaava polven yläpuolella on jo kaksi päivää ennen sanonut minulle, että ilma muuttuu. On kohtuullista, että poika auttaa isäänsä toimessa, jonka hän kerran perii minulta!"

Tässä on paikallaan ohimennen sanoa, että vanha Gottlieb oli aikoja sitten ollut varusmestarina eräässä kuninkaansa rykmentissä, kunnes hänet ammuttiin rammaksi rynnäkössä erästä vihollisen vallitusta vastaan, jolle hän nousi ensimäisenä taistelussa isänmaan puolesta. Hänen päällikkönsä, joka nousi vallitukselle, sen jälkeen kuin se oli valloitettu, sai sellaisesta sotakentällä aloittamastaan sankariteosta kunniamerkin ja ylennyksen arvossa. Varusmestariparka sai olla iloinen selviytyessään rikkiammutuin säärin elävänä. Säälistä annettiin hänelle koulumestarin paikka, sillä hän oli ymmärtäväinen mies, jolla oli hyvä käsiala ja joka mielellään luki kirjoja. Mutta koululaitosta parannettaessa riistettiin häneltä myöskin opettajan toimi, koska tahdottiin pitää huolta eräästä nuoresta miehestä, joka ei osannut lukea, kirjoittaa eikä laskea yhtä hyvin kuin hän, mutta jonka kummi oli yksi kouluveuvoksista. Virkaheitto Gottlieb ylennettiin yövartijaksi ja hänen apulaisekseen määrättiin hänen poikansa Filip, joka oikeastaan oli oppinut puutarhurin ammatin.

Pieni talous tuli sen ohessa huonosti toimeen. Mutta rouva Kaarina oli hyvä emäntä ja sangen toimekas, ja vanha Gottlieb todellinen maailmanviisas, joka saattoi olla vähästä oikein onnellinen. Filip ansaitsi riittävän jokapäiväisen leipänsä puutarhurilta, jonka palkkalainen hän oli, ja kun hän vei tilattuja kukkia rikkaiden taloihin, sai hän sievosia juomarahoja. Hän oli komea, 26-vuotias nuorukainen. Ylhäiset naiset antoivat hänelle jo hänen kasvojensa tähden lantin, ennemmin kuin jollekin muulle, joka ei voinut näyttää juuri sellaista naamaa.

Rouva Kaarina oli heittänyt jo viitan hartioilleen huutaakseen puutarhurin talosta poikaansa, kun tämä astui tupaan.

"Isä", sanoi Filip ja antoi isälleen ja äidilleen kättä, "sataa lunta, eikä lumisade tee sinulle hyvää. Minä tahdon kiertää yön edestäsi, jos tahdot. Paneudu sinä nukkumaan!"

"Sinä olet kunnon poika!" sanoi vanha Gottlieb.

"Ja sitten", jatkoi Filip edelleen, "olen minä ajatellut: koska huomenna on uusivuosi, niin tahtoisin minä syödä kanssanne. Äiti, sinulla ei kai ole paistia keittiössä…"

"Ei juuri sitä", sanoi rouva Kaarina, "mutta kyllä puolitoista naulaa naudanlihaa, perunoita vihanneksiksi ja riisiä laakeripuun lehtien kanssa sopaksi. Ja sen lisäksi vielä pari pulloa olutta juomaksi. Tule vain Filip, me voimme huomenna herkutella! Tulevalla viikollahan jaetaan yövartijoille uudenvuodenrahoja. Sentähden voimme kyllä elää pulskasti."

"No, sitä parempi teille. Ja oletteko maksaneet jo vuokran?" kysyi
Filip.

Filip pani rahaa pöydälle ja sanoi: "Siinä on kaksikymmentäkaksi guldenia, jotka minä olen säästänyt. Minä voin olla hyvin ilman niitä. Ottakaa ne uudenvuodenlahjaksi. Siten voimme kaikki kolme alkaa uuden vuoden iloisina ja huolettomina. Jumala suokoon, että me viettäisimme sen terveinä. Taivas huolehtii edelleen teistä ja minusta."

Rouva Kaarinalla oli kyyneleet silmissä ja hän suuteli poikaansa. Vanha Gottlieb sanoi: "Filip, sinä olet todella vanhuutemme tuki ja turva. Jumala maksaa sen sinulle. Koeta edelleen olla rehellinen ja rakastaa vanhempiasi. Minä sanon sinulle, siunaus ei jää tulematta. Uudeksivuodeksi en toivo sinulta mitään muuta, kuin että säilytät sydämesi hurskaana ja hyvänä. Se on vallassasi. Silloin olet kylliksi rikas. Silloin on sinulla taivas omassatunnossasi."

Niin puhui vanha Gottlieb, meni ja merkitsi kahdenkymmenenkahden guldenin erän suureen talouskirjaan ja sanoi: "Mitä sinä lapsena tulit maksamaan minulle, sen olet sinä jo melkein kokonaan maksanut takasin. Nyt olemme jo saaneet ja nauttineet säästöistäsi kolmesataa seitsemänJoista guldenia."

"Kolmesataa seitsemäntoista guldenia!" huusi rouva Kaarina suuresti hämmästyen. Sitten kääntyi hän säälivänä Filipin puoleen ja sanoi pehmeällä äänellä: "Sydänkäpyni, minä säälin sinua. Niin, oikein paljon säälin minä sinua. Jos sinä olisit voinut säästää ja tallettaa summan itsellesi, niin ostaisit sinä nyt kappaleen maata, harjoittaisit omaan laskuusi puutarhurin ammattia ja voisit naida hyvän Ruusun. Nyt se ei käy laatuun. Mutta lohduta itseäsi. Me olemme vanhoja, sinun ei tarvitse enää niin kauan auttaa meitä."

"Äiti", sanoi Filip ja rypisti hiukan otsaansa, "mitä sinä puhut? Ruusu on minulle tosin yhtä rakas kuin elämäni, mutta tuhat Ruusua antaisin minä sinusta ja isästä. Minulla ei voi tässä maailmassa olla muita vanhempia kuin te, mutta kyllä vielä monta Ruusua, vaikkakaan en kymmenestätuhannesta Ruususta tahtoisi ketään muuta kuin Bittnerin Ruusun."

"Olet oikeassa Filip!" sanoi vanha Gottlieb. "Rakastaminen ja naimisiinmeneminen ei ole mikään ansio, mutta kunnioittaa ja auttaa vanhoja, köyhiä vanhempiaan, se on velvollisuus ja ansio. Uhrautua intohimoineen ja mieli tekoineen vanhempiensa onnen tähden, se on lapsen kiitollisuutta. Se hankkii sinulle Jumalan siunauksen, se tekee sinut sydämessäsi rikkaaksi."

"Ellei vaan", sanoi rouva Kaarina, "aika kävisi tytölle liian pitkäksi, tai hän tulisi sinulle uskottomaksi! — Sillä Ruusu on kaunis tyttö, se täytyy sanoa. Hän on tosin köyhä, mutta kosijoita ei häneltä puutu. Hän on siveä ja ymmärtää taloutta."

"Älä pelkää ollenkaan, äiti!" sanoi Filip. "Ruusu on minulle juhlallisesti vannonut, ettei hän ota ketään muuta miestä kuin minut, ja siinä on kyllin. Hänen vanhalla äidillään ei oikeastaan myöskään ole mitään muistuttamista minua vastaan. Ja jos minä tänään voisin harjoittaa ammattiani itseni hyväksi, niin huomenna veisin minä Ruusun alttarin luo; sen tiedän minä. Se on vain kiusallista, että vanha rouva Bittner kieltää meitä tapaamasta toisiamme niin usein, kuin me mielellämme tahtoisimme. Hän sanoo, että se ei tee hyvää. Mutta minä huomaan ja Ruusu huomaa myöskin, että se tekee meille molemmille varmasti sangen hyvää. Niinpä olemmekin sopineet, että kohtaamme toisemme taas tänään kello kaksitoista Yrjönkirkon pääoven edessä; sillä Ruusu viettää Sylvesteriniltaa erään ystävättärensä luona. Sitten saatan minä hänet yöllä kotiin!"

Näiden keskustelujen aikana oli kello läheisessä tornissa lyönyt kolme kertaa, neljännestunnin. Silloin otti Filip isänsä yövartijaviitan kuuman uunin päältä, jonne rouva Kaarina oli huolta pitäen sen asettanut, kääri sen ympärilleen, otti torven ja sauvan, toivotti vanhemmilleen hyvää yötä ja läksi vahtipaikoilleen.

2.

Filip astui majesteetillisena kuninkaallisen pääkaupungin lumisia katuja, joilla kuljeskeli vielä paljon väkeä, ikäänkuin olisi ollut päivä. Ajopelejä ajoi edestakasin. Kaikki oli taloissa valoisaa ja kirkasta. Yövartijaamme huvitti hauska elämä. Hän lauloi ja puhalsi määrätyssä kaupunginosassa kymmenennen tunnin oikein iloisena, mieluummin ja monenmoisin sivuajatuksin lähellä Yrjönkirkkoa sijaitsevan talon edessä, jossa hän hyvin tiesi Ruusun olevan ystävätärtensä luona. "Nyt kuuntelee hän minua", ajatteli hän, "nyt ajattelee hän minua ja unhottaa ehken puheen ja leikin. Jospa hän vain olisi kello kaksitoista kirkon oven edessä!"

Ja kun hän oli tehnyt kiertokulkunsa kaupunginosan läpi, palasi hän takasin rakkaan talon eteen ja katseli ylös Ruusun ystävättären valaistuihin akkunoihin. Joskus näki hän naisolentoja akkunan ääressä. Silloin löi hänen sydämensä nopeammin. Hän luuli näkevänsä Ruusun. Kun olennot katosivat, tutki hän heidän pidentyneitä varjojaan seinillä ja katossa saadakseen selvän, mikä niistä oli Ruusun varjo, ja mitä hän teki. Ei tosin ollut aivan mukavaa seistä lumessa ja pakkasessa ja tehdä huomioita, mutta mitäpä rakastava välittää lumesta ja pakkasesta! Ja yövartijat rakastavat tähän aikaan yhtä romantillisesti kuin joku entisajan hentomielinen ritari romansseissa ja ballaadeissa.

Hän tunsi kylmän vaikutuksen vasta sitten, kun kello löi yksitoista ja hänen piti alkaa uudelleen yövartijakierto. Hänen hampaansa kalisivat vilusta. Hän voi tuskin huutaa tunnin ja puhaltaa. Mielellään olisi hän pistäytynyt oluttupaan lämmittääkseen jälleen itseään.

Kun hän nyt kulki pitkin yksinäistä syrjäkatua, astui häntä vastaan kummallinen olento, tulipunaiseen silkkiviittaan verhottu ihminen, musta puolinaamio kasvojen edessä, päässä pyöreä taaksepäin heitetty hattu, joka oli monilla pitkillä, heiluvilla sulilla koristettu.

Filip aikoi sivuuttaa naamioidun. Mutta tämä astui hänen tielleen ja sanoi: "Sinäpä olet kerrassaan soma miekkonen, sinä! Sinä miellytät minua! Mihin menet? Sano se minulle."

Filip vastasi: "Mariankadulle, siellä huudan minä tunnin."

"Jumalallista!" huusi naamioitu. "Sitäpä sopii kuunnella. Minä tahdon seurata sinua. Sellaista ei kuullakaan joka päivä. Tule nyt vain, narrimainen mies, ja anna kuulua; mutta sen sanon sinulle, taiteellista pitää sen olla, muuten en ole tyytyväinen. Voitko laulaa jonkun hauskan pätkän?"

Filip huomasi kyllä, että herra oli hiukan juovuksissa ja ylhäissäätyinen, ja vastasi: "Herra, paremmin viinilasin ääressä ja lämpimässä tuvassa kuin tällaisessa pakkasessa, joka jäätää sydämen ruumiiseeni." — Sen sanottuaan meni hän tietään Mariankadulle ja lauloi ja puhalsi.

Naamioitu oli seurannut häntä sinne ja sanoi: "Tuo ei ole mitään taidetta. Sen osaan minäkin, sinä narrimainen mies. Annapa minulle torvesi, minä tahdon laulaa ja puhaltaa edestäsi. Sinä olet saava ihmetellä itsesi puolikuoliaaksi."

Filip suostui lähimmällä asemalla naamioidun pyyntöön ja antoi hänen laulaa ja puhaltaa. Se kävi aivan järjestyksessä. Samoin toisella, kolmannella ja neljännellä kerralla. Naamioitu ei väsynyt olemaan yövartijan sijaisena ja oli tyhjentymätön ylistellessään taitoaan. Filip nauroi täydestä sydämestään hauskan herran päähänpistoille. Tämä tuli kai iloisesta seurasta tai tanssiaisista ja oli lasillisella viiniä virittänyt itsensä yli arki-elämän tavallisen korkeuden.

"Tiedätkö mitä, kultamuruseni? Minulla olisi suuri halu olla pari tuntia yövartijana. Ellei se tällä kertaa tapahdu, niin ei minulla koko elinaikanani ole sitä kunniaa. Anna minulle viittasi ja leveäreunainen hattusi: minä annan sinulle tämän dominoni. Mene johonkin oluttupaan ja juo itsesi puolihumalaan minun laskuuni; ja kun kello on yksi, tule takasin ja anna minulle naamiaispukuni. Tässä on sinulle pari taaleria juomarahaa… Mitä ajattelet, kultamuruseni?"

Siihen ei yövartijalla ollut mitään halua. Mutta naamioitu ei hellittänyt pyynnöissään, ja kun molemmat astuivat synkälle kadulle, tuli sovinto. — Filipiä paleli kauheasti; lämmin tupa olisi tehnyt hänelle hyvää, eivätkä hyvät juomarahat vähemmin. Hän myönsi siis nuorelle herralle yövartijan viransijaisuuden puoleksi tunniksi, nimittäin kello kahteentoista saakka; silloin pitäisi naamioidun tulla Yrjönkirkon pääoven eteen ja vaihtaa viitta, hattu, torvi ja sauva pitkään, punaiseen silkkiviittaan, naamioon ja sulkahattuun. Filip neuvoi herralle vielä neljä katua, joilla tämän olisi huudettava tunti.

"Sydänkäpyseni!" huudahti naamioitu ihastuneena. "Minä tahtoisin suudella sinua, ellet olisi tuollainen poronokka. No, sinä et kadu kauppojasi. Kello kaksitoista saavu kirkon luo ja nouda juomarahoihisi vielä paistirahoja. Huhhei, minä olen yövartija!"

Vaatteet vaihdettiin. Naamioitu pukeutui yövartijatamineihin. Filip sitoi naamion, pani säkenöivällä rusetilla koristetun sulkahatun päähänsä ja kääriytyi pitkään, tulipunaiseen silkkiviittaan. Kun hän jätti sijaisensa, painoi hänen sydäntään kuitenkin ajatus, että nuori herra voisi vallattomuudellaan poiketa yövartijan arvosta. Hän kääntyi vielä kerran ympäri ja sanoi: "Minä toivon, että Te ette käytä väärin hyväntahtoisuuttani ja harjoita vallattomuutta. Se voisi tuottaa minulle harmia ja riistää virkani."

"Mitä ajatteletkaan, narrimainen mies?" huudahti viransijainen. "Luuletko, etten tiedä, mitä virkaani kuuluu? Siitä anna minun pitää huolta. Minä olen kristitty, kuten sinäkin. Korjaa luusi tai minä heitän sauvan kinttujesi väliin. Kello kaksitoista olet sinä välttämättömästi Yrjönkirkon luona ja annat minulle takasin pukuni. Hyvästi! Tämä on paholaispilaa minulle."

Ylpeänä meni uusi yövartija tiehensä. Filip kiiruhti läheiseen oluttupaan.

3.

Samassa kun hän kääntyi kuninkaallisen palatsin kulman ympäri, tunsi hän, että eräs naamioitu henkilö, joka juuri nousi vaunuista tämän palatsin edessä, kosketti häntä. Filip pysähtyi ja kysyi naamioitujen tapaan, nimittäin hillityllä, hiljaisella äänellä: "Mitä käskette?"

"Armollinen herra, Te kuljitte ajatuksissanne tästä oven ohitse!" vastasi naamioitu. "Eikö Teidän kuninkaallinen korkeutenne tahdo —"

"Mitä? Kuninkaallinen korkeus?" sanoi Filip nauraen. "Minä en ole mikään korkeus. Kuinka Te saatte sellaisen päähänpiston?"

Naamioitu kumarsi kunnioittavasti ja katseli salaa säteilevää dimanttirusettia Filipin sulkahatussa. "Pyydän anteeksi, jos loukkaan naamiaisoikeutta. Mutta mihin pukuun hyvänsä Te verhouduttekin, ilmaisee teidän jalo vartalonne Teidät aina. Suvaitkaa mitä armollisimmin astua edellä, tanssitteko, jos saan luvan kysyä?"

"Minäkö? Tanssinko? — En. Näettehän, minulla on saappaat jalassa!" vastasi Filip.

"Pelaatteko siis?" kysyi naamioitu edelleen.

"Vielä vähemmän, minulla ei ole yhtään rahaa mukanani!" vastasi yövartijan apulainen.

"Jumalani, mutta käyttäkää minun kukkaroani, kaikkea, mitä minä olen ja mitä minulla on!" huudahti naamioitu ja tarjosi hämmästyneelle Filipille täyden rahapussin.

"Mutta tiedättekö sitten, kuka minä olen?" kysyi tämä ja työnsi rahapussin takasin.

Naamioitu kuiskasi sulavasti kumartaen:

"Kuninkaallinen korkeus, prinssi Julian."

Tässä silmänräpäyksessä kuuli Filip sijaisensa huutavan äänekkäästi tuntia läheisellä kadulla. Nyt vasta hän huomasi vaihdokset, Prinssi Julian, joka pääkaupungissa oli tunnettu nuorena, hurjana, rakastettavana ja henkevänä miehenä, oli saanut päähänpiston vaihtaa osia hänen kanssaan. "No", ajatteli Filip, "jos hän esittää yövartijan osan hyvin, niin en minäkään tahdo tuottaa hänelle häpeää prinssinaamiossani, vaan osottaa, että voin kyllä puoli tuntia olla prinssinä. Se on hänen syynsä, jos minä kenties lyön kirveeni kiveen." — Hän kääriytyi lujemmin tulipunaiseen viittaan, otti rahapussin, pani sen taskuunsa ja sanoi: "Naamioitu, kuka Te olette? Minä annan Teille huomenna rahanne takasin."

"Minä olen kamariherra Pilzow."

"Hyvä. Käykää edellä! Minä seuraan Teitä."

Kamariherra totteli ja lensi edellä leveitä marmoriportaita, Filip kintereillään.

He astuivat suunnattoman suureen saliin, jota tuhannet kynttilät valaisivat, Näiden säteet taittuivat seinillä lukuisiin peileihin, katossa heiluviin kristallikynttiläjalkoihin. Kirjava joukko naamioituja aaltoili lattialla; siinä oli sulttaaneja, tyrolilaistyttöjä, haarniskoituja ritareja, nunnia, rihkamakauppiaita, rakkaudenjumalia, munkkeja, fauneja, juutalaisia, persialaisia ja medialaisia. Filip oli hetken ällistynyt ja häikäisty. Sellaista näytöstä ei hän koko elämässään ollut nähnyt. Salin keskellä ui tuhansia tanssijoita ja tanssijataria musiikin harmoonisissa aalloissa.

Filip, jolle teki hyvää vaan lämmin, jota hän täällä hengitti, oli ihmettelystä niin lamassa, että hän tuskin kiitti, kun muutamat ohikiitävistä naamioiduista tervehtivät häntä milloin leikiten, milloin kunnioittavasti, milloin tuttavallisesti.

"Suvaitsetteko lähteä pelipöytään?" kuiskasi hänelle kamariherra, joka nyt valossa nähtynä seisoi siinä braminina.

"Antakaahan minun nyt ensin hengähtää!" vastasi Filip. "Minua palelee hirveästi."

"Mutta lasi lämmintä punssia?" sanoi bramini ja vei hänet erääseen sivuhuoneeseen. Valeprinssi ei antanut pyytää itseään kahdesti. Tyhjennettiin lasi toisensa jälkeen. Punssi oli hyvää, ja pian virtasi sen tuli Filipin kaikissa suonissa.

"Kuinka se onkaan, bramini, ettekö tanssi tänään?" kysyi hän kamariherralta, kun he astuivat takasin saliin.

Bramini huokasi ja kohautti olkapäitään: "Minulta ovat peli- ja tanssihalu menneet, nauru kadonnut. Ainoa, jota tahtoisin pyytää tanssiin… kreivitär Bonau… minä luulin, hän rakastaa minua… ajatelkaa epätoivoani… meidän kotimme olivat yhtä… äkkiä katkaisee hän kaikki välimme."

"Ohoh, ensi kerranpa kuulen siitä!" huudahti Filip.

"Jumalani, ettekö tiedä? Koko pääkaupunki puhuu siitä!" huokasi kamariherra. "Jo neljätoista päivää sitten katkaisimme me välimme. Kreivitär ei edes salli minun puolustaa itseäni. Kolme kirjettä lähetti hän minulle avaamattomina takasin. Hän on paronitar Reizenthalin verivihollinen. Minä olin luvannut hänelle välttää kaikkea seurustelua tämän kanssa. Ajatelkaapa onnettomuuttani; kun leskikuningatar lähtee metsästysretkelle Freudenwaldiin, määrää hän minut paronittaren kavalieriksi — mitä piti minun tehdä? Voinko minä vastustaa? Juuri jumalallisen Bonaun nimipäivänä täytyi minun odottamatta lähteä pois… hän sai tietää kaikki… hän tunsi väärin sydämeni."

"Hyvä bramini, käyttäkää tilaisuutta. Yleinen ilo sovittaa kaikki. Eikö kreivitär ole täällä?"

"Ettekö näe häntä tuolla ylhäällä, vasemmalla, karmeliittinunnaa, kolmen mustan naamioidun vieressä? Hän on ottanut naamion pois. Oi, prinssini, Teidän armollinen sananne hänelle…"

Filip, jota punssi oli rohkaissut, ajatteli: tuossa on hyvä työ tehtävänä! ja läksi kursailematta karmeliittinunnan luo. Kreivitär Bonau tarkasteli häntä hetkisen totisena ja punastuneena, kun hän istuutui hänen viereensä. Kreivitär oli kaunis tyttö, mutta Filip huomasi pian, että hänen Ruusunsa oli vielä kymmenentuhatta kertaa kauniimpi.

"Kreivittäreni…" sopersi hän ja joutui hämilleen, kun tämä käänsi kirkkaan, haaveilevan katseensa häneen.

"Prinssi", sanoi kreivitär, "Te olitte hetki sitten melkein liian vallaton."

"Kaunis kreivitär, nyt olen sen sijaan sitä totisempi."

"Sitä parempi, siis minun ei tarvitse paeta luotanne, prinssi?"

"Kaunis kreivitär, yksi kysymys sallikaa vain minulle: kadutteko myös todella tässä nunnanpuvussa syntejänne?"

"Minulla ei ole mitään katumista."

"Mutta kuitenkin, kreivitär, Teidän julmuutenne… Teidän vääryytenne rakasta braminia kohtaan, joka seisoo tuolla alhaalla Jumalan ja kaiken maailman hylkäämänä."

Kaunis karmeliittinunna painoi silmänsä alas ja tuli jonkun verran rauhattomaksi.

"Tiedättekö myöskin, kaunis kreivitär, että kamariherra on
Freudenwaldin juttuun yhtä viaton kuin minäkin?"

"Kuin Te prinssi?" sanoi kreivitär ja rypisti otsaansa. "Mitä sanoitte
Te minulle vasta tunti sitten?"

Te olette oikeassa, rakas kreivitär, minä olin liian vallaton. Te itsehän sen sanoitte. Nyt vannon minä, kamariherran täytyi leskikuningattaren käskystä lähteä Freudenwaldiin, täytyi vasten tahtoaan sinne, täytyi alituisesti olla vihaamansa Reizenthalin kavalierina…"

"Vihaamansa!" nauroi kreivitär ivallisesti ja katkerasti.

"Niin kyllä, hän vihaa, hän halveksii paronitarta. Uskokaa minua, hän on käytöksessään paronitarta kohtaan mennyt melkein kaikkien sopivaisuuden rajojen yli ja tuottanut siten itselleen paljon harmia. Minä tiedän sen. Ja tämän kaiken on hän tehnyt Teidän tähtenne. Vain teitä hän rakastaa, vain Teitä hän jumaloi. Ja Te − Te voitte sysätä hänet luotanne!"

"Mistä johtuu, prinssi, että Te tunnette niin harrasta osanottoa
Pilzowin asioihin? Ennen ei kuitenkaan ollut siten."

"Se johtuu siitä, kreivitär, etten minä häntä ennemmin tuntenut, vielä vähemmän hänen surullista asemaansa, johon Te olette syössyt hänet. Minä vannon Teille, hän on viaton. Teillä ei ole mitään anteeksi annettavaa hänelle, mutta hänellä kyllä Teille!"

"Hiljaa!" kuiskasi karmeliittinunna ilostunein kasvoin. "Meitä tarkastellaan. Tulkaa pois täältä!" — Hän asetti naamion kasvojensa eteen, nousi ylös ja antoi luullulle prinssille käsivartensa. Molemmat menivät pitkin salia, sitten tyhjään sivuhuoneeseen. Täällä toi kreivitär esiin katkeria valituksia kamariherraa vastaan, mutta ne olivat vain mustasukkaisen rakkauden valituksia. Hän kuivasi pois kyyneleen. Silloin astui rakastunut bramini kainosti sisään. Syntyi syvä hiljaisuus. Filip ei tiennyt tehdä siinä mitään parempaa, kuin viedä kamariherra karmeliittinunnan luo, asettaa heidän kätensä yhteen sanomatta sanaakaan ja jättää heidät kohtalonsa varaan. Itse meni hän takasin saliin.

4.

Täällä töyttäsi häntä eräs mamelukki ja sanoi kiivaasti: "Hyvä, domino, että tapasin Teidät. Onko ruusutyttö täällä sivuhuoneessa?" — Mamelukki astui sisään ja tuli siinä silmänräpäyksessä jälleen takasin. "Yksi sana kahden kesken, domino!" sanoi hän ja vei Filipin salin etäisimpään osaan akkunan luo.

"Minä vannotan Teitä!" sanoi mamelukki hillityllä, mutta kamalalla äänellä. "Missä on ruusutyttö?"

"Mitä minulla on ruusutytön kanssa tekemistä?"

"Mutta minulla sitä enemmän!" vastasi mamelukki, jonka hillitty ääni ja rauhattomat liikkeet ilmaisivat koko hänen sisäisen olemuksensa kauheaa kuohumista. "Minulla sitä enemmän! Hän on minun vaimoni. Te tahdotte tehdä minut onnettomaksi. Prinssi, minä vannotan Teitä, älkää pahettako minua mielettömyyteen. Jättäkää vaimoni!"

"Sangen mielelläni!" vastasi Filip kuivasti. "Mitä minulla on teidän vaimonne kanssa tekemistä?"

"Voi! Prinssi! Prinssi!" huusi mamelukki. "Minä olen viimeiseen saakka luja, vaikka se maksaisi elämäni. Älkää teeskennelkö silmänräpäystäkään kauemmin edessäni. Minä olen huomannut kaikki. Tässä — näettekö — tässä on lappu, jonka tuo petollinen vaimo painoi käteenne, ja jonka te tungoksessa hukkasitte lukematta sitä."

Filip otti lapun. Lyijykynällä oli siihen naisen käsialalla
kirjoitettu: "Muuttakaa naamiota. Kaikki tuntevat Teidät. Mieheni pitää
Teitä silmällä. Minua ei hän tunne. Jos olette kiltti, palkitsen sen
Teille?

"Hm!" murisi Filip. "Tämä ei ole, niin totta kuin elän, kirjoitettu minulle. Minä välitän vähät Teidän puolisostanne."

— Taivas ja helvetti, prinssi, älkää saattako minua raivoon! Tiedättekö, kuka on edessänne? Minä olen marsalkka Blankenschwerd. Se, että Te mielistelette vaimoani, ei ole enää minulle tuntematonta viime hovinaamiaisista saakka.

"Herra marsalkka", vastasi Filip, "älkää panko pahaksenne, mustasukkaisuus sokaisee Teidät. Jos te tuntisitte minut oikein, niin Te ette edes ajattelisi minusta sellaista hulluutta… Minä annan Teille kunniasanani, Teidän puolisonne saa olla rauhassa minulta."

Onko se Teidän puoleltanne täyttä totta, prinssi?

"Täydellisesti!"

— Antakaa minulle todistus.

"Millaisen haluatte?"

— Te olette häntä tähän saakka pidättänyt — minä tiedän sen — matkustamasta kanssani hänen sukulaistensa luo Puolaan. Suostutelkaa hänet nyt puheillanne siihen.

"Sangen mielelläni, jos Te sillä olette tyydytetty!"

— Täydellisesti, Teidän kuninkaallinen korkeutenne, Te estätte kauhean, välttämättömän onnettomuuden.

Mamelukki lörpötteli vielä yhtä ja toista, milloin itkien, milloin rukoillen tai uhaten, niin että hyvä Filip pelkäsi, että mies voisi alkaa hulluudessaan hänen kanssaan tappelun kaiken maailman edessä. Ja siihen ei Filipillä juuri ollut aikaa. Hän oli iloinen päästessään irti marsalkasta.

Tuskin oli hän kadonnut muiden joukkoon, kun eräs surupukuun puettu naisnaamioitu nipisti häntä ystävällisesti käsivarresta ja kuiskasi: "Mihin perhoseni? — Eikö hyljätty leski herätä Teissä yhtään sääliä?"

Filip vastasi hyvin kohteliaasti: "Kauniit lesket löytävät lohduttajia aivan liian paljon; saanko lukea itseni Teidän lohduttajienne joukkoon?"

"Miksi Te olitte niin tottelematon, että ette muuttanut naamiota?" sanoi leski, samalla kuin astui hänen kanssaan sivulle, missä voi antautua vapaammin hänen kanssaan keskusteluun. "Luuletteko sitten, prinssi, ettei jokainen tunne Teitä täällä?"

"Ihmiset", vastasi Filip, "ovat kuitenkin epävarmoja ja erehtyvät minun suhteeni."

"Ei ollenkaan, prinssi; ja ellette hetipaikalla pukeudu toisin, niin jätän Teidät koko illaksi. Sillä minä en tahtoisi antaa miehelleni mitään aihetta kohtaukseen."

Nyt tiesi Filip, kenen kanssa hän oli tekemisissä. "Te olitte kaunis ruusutyttö Ovatko ruusut niin pian lakastuneet?"

"Mikäpä ei olisi katoovaista? Erittäinkin miehen uskollisuus! Näinhän, kuinka Te hiivitte pois karmeliittinunnan kanssa. Tunnustakaa pois huikentelevaisuutenne. Te ette voi enää kieltää."

"Hm!" vastasi Filip kuivasti. "Älkää syyttäkö minua, muuten syytän minä myös Teitä."

"Esimerkiksi, kaunis perhoseni?"

"Esimerkiksi ei ole yhtään uskollisempaa miestä kuin marsalkka."

"Sitä hän on kyllä. Ja minä olen väärässä, todella suuresti väärässä kuunnellessani Teitä liian paljon. Minä moitin itseäni kylliksi. Hän on ikävä kyllä nuuskinut suhteemme."

"Viimeisissä hovinaamiaisissa, kaunis leski."

"Missä Te olitte niin hillitön ja varomaton, kaunis perhonen."

"Tehkäämme se jälleen hyväksi. Erotkaamme. Minä kunnioitan marsalkkaa.
Minä en voi nähdä hänen kärsivän minun tähteni."

Leski katseli häntä hiukan sanattomana.

"Jos Teissä todella on", jatkoi Filip edelleen, "hiukankaan kunnioitusta minua kohtaan, niin matkustakaa marsalkan kanssa Puolaan sukulaistenne luo. On parempi, että me emme näe toisiamme liian usein. Kaunis nainen on kaunis, mutta uskollinen, siveä nainen on vielä kauniimpi."

"Prinssi!" huudahti hämmästynyt marsalkan rouva. "Onko se täyttä totta Teidän puoleltanne? Oletteko minua koskaan rakastanut, tai oletteko vain vaihdellut?"

"Katsokaas", sanoi Filip, "minä olen kiusaaja ja aivan omituista laatua. Minä etsin hyvettä ja uskollisuutta naisissa ja löydän niitä niin harvoin. Uskollinen ja hyveellinen voi minun yksin kiinnittää — siksi minua ei kiinnitä kukaan. Mutta minähän valhettelen. Yksi on minua kiinnittänyt, mutta — se tekee minulle kipeää — Te ette ole juuri se?

"Te olette inhoittavalla tuulella, prinssi", sanoi leski, ja hänen vapiseva äänensä ja kohoileva povensa ilmaisivat, mitä hänessä tapahtui.

"En", vastasi Filip, "minä olen, niin totta kuin elän, maailman rehellisimmällä tuulella. Minä tahtoisin tehdä tyhmän kepposen mielelläni jälleen hyväksi. Minä olen sanonut sen myöskin Teidän miehellenne?

"Kuinka?" huudahti leski pelästyneenä. "Te olette ilmaissut kaikki marsalkalle?"

"En juuri kaikkea, ainoastaan sen, mitä tiesin."

Leski kääntyili kovassa liikutuksessa oikealle ja vasemmalle. Hän väänteli käsiään. Vihdoin hän kysyi: "Missä on mieheni?"

Filip osoitti mamelukkia, joka juuri lähestyi hitain askelin.

"Prinssi!" sanoi leski äänellä, joka ilmaisi sanomatonta vihaa. "Prinssi, Jumala antakoon Teille anteeksi, minä en voi antaa Teille anteeksi koskaan. Niin inhoittavaan tekoon mahdollisena en ole pitänyt ihmissydäntä milloinkaan. Te olette petturi. Minun mieheni on kunnon mies mamelukinpuvussa, Te olette mamelukki kunniallisessa puvussa. Tässä maailmassa, ette Te näe minua enää!" — Näin sanoen käänsi hän nopeasti ja ylpeästi Filipille selkänsä, meni mamelukin luo ja ryhtyi hänen kanssaan, kuten näytti, hyvin vakavaan keskusteluun.

Filip nauroi salaa partaansa ja ajatteli itsekseen: "Minun sijaiseni, yövartija, katsokoon, kuinka tulee toimeen. Minä en esitä osaani hänen nimessään niinkään huonosti. Kun hän vain huomenna niin rehellisesti jatkaisi, kuin minä olen alkanut!"

Hän astui tanssivien luo ja huomasi tyytyväisyydekseen kauniin karmeliittinunnan tanssijattarien rivissä ylen onnellisena bramininsa rinnalla. Tämä oli tuskin huomannut tulipunaisen dominon, kun hän heitti lentosuukon ja osoitti elein autuutensa korkeutta. Filip ajatteli itsekseen: "On vahinko, etten ole prinssi koko elinaikaani. Ihmiset olisivat pian kaikki minuun tyytyväisiä. Maailmassa ei ole mikään helpompaa, kuin olla prinssinä. Yhdellä sanalla saa hän aikaan enemmän, kuin parhain asianajaja pitkällä puheellaan. Hänellä on oikeus käydä suoraan ja puhua vapaasti suunsa puhtaaksi Niin, kun minä olisin prinssi, silloin olisi Ruusuni minulta mennyttä. Ei, minä en tahtoisi olla prinssi."

Hän katsoi kelloa, se oli vasta puoli kaksitoista. Silloin tuli mamelukki kiireesti hänen luokseen, veti hänet sivulle ja antoi hänelle jonkun paperin. "Prinssi", huudahti mamelukki, "minä tahtoisin langeta jalkoihinne ja kiittää Teitä tuhassa. Minä olen sopinut vaimoni kanssa. Te olette murtanut hänen sydämensä, mutta se on hyvä, että se tapahtui. Hän tahtoo matkustaa jo tänä yönä. Hän aikoo jäädä maatiloilleen Puolassa. Eläkää terveenä! Mikä hetki olisikin, minä odotan Teidän käskyjänne, kun on kysymyksessä käydä kuolemaan Teidän kuninkaallisen korkeutenne edestä. Minun kiitollisuuteni on ikuinen. Eläkää terveenä!"

"Seis!" huudahti Filip, kun marsalkka aikoi kiireesti poistua. "Mitä pitää minun tehdä tällä paperilla?"

Marsalkka vastasi: "Se on pelivelkani edelliseltä viikolta, jonka olin melkein unhoittanut ja nyt lähtiessä muistin. Minä olen tunnustanut vekselin Teidän kuninkaalliselle korkeudellenne." Sen sanottuaan marsalkka katosi.

6.

Filip katseli lehteä, luki siitä jotakin viidestätuhannesta guldenista, pisti paperin laskuunsa ja ajatteli: "Onpa vahinko, etten ole prinssi."

Samassa ruikutti joku hänen korvaansa: "Teidän kuninkaallinen korkeutenne, me molemmat olemme ilmi. Minä ammun itseni." — Filip katseli suurin silmin ympäri ja näki erään neekerin.

— Mitä Te tahdotte, naamioitu? kysyi Filip aivan rauhallisena.

"Minä olen eversti Kalt", vastasi neekeri kuiskaten. "Onneton marsalkan rouva on lörpötellyt kaikki herttua Hermannille, ja nyt sylkee tämä tulta ja liekkejä Teitä ja minua vastaan."

— Sylkeköön minun puolestani! vastasi Filip.

"Mutta kuningas tietää kaikki!" huokasi neekeri pelokkaana. "Minut pistetään jo ehken tänä yönä arestiin ja viedään huomenna linnaan. Minä hirtän mieluummin itseni."

— Siitä Teille ei ole minkäänlaisia hyötyä! sanoi Filip.

"Pitääkö minun antaa itseni alttiiksi häpeälle koko elinajakseni? Minä olen hukassa. Herttua tulee vaatimaan verisen hyvityksen. Hänen selkänsä on vielä varmasti sininen selkäsaunasta, jonka annoin hänelle. Minä olen hukassa ja leipuri tyttö sen lisäksi. Minä hyppään sillalta ja hukutan itseni vielä tänä yönä."

Jumala varjelkoon! sanoi Filip. Mitä hyötyä siitä Teille ja leipuritytölle olisi?

"Teidän kuninkaallinen korkeutenne laskee leikkiä, ja minä olen epätoivossa. Minä rukoilen alamaisimmin, suokaa minulle vain pari silmänräpäystä kahdenkesken."

Filip seurasi neekeriä yksinäiseen sivuhuoneeseen, missä muutamat kynttilät levittivät himmeätä valoaan. Neekeri heittäytyi lamautuneena alas sohvalle ja huokasi ääneen. Filip löysi eräältä pöydältä virvokkeita ja hienoa viiniä ja rupesi maistelemaan.

"Minä en käsitä, kuinka Teidän kuninkaallinen korkeutenne voi pysyä niin rauhallisena tässä kirotussa jutussa!" sanoi neekeri. "Jospa vain se lurjus, se neapelilainen Salmoni, joka näytteli henkienmanaajan osaa, olisi vielä täällä! Se miekkonen oli täynnä juonia hampaista päälakeen saakka ja olisi ehken voinut pelastaa meidät jollakin viekkaudella. Nyt on hän puhdistanut tomut jaloistaan."

"Sitä parempi! vastasi Filip ja täytti lasinsa uudelleen. Niinpä lykätkääkin kaikki syy hänen niskoilleen. Hän on poissa.

"Kuinka, lykätä hänen niskoilleen? Herttuahan tietää, että Te, minä, marsalkan rouva ja leipurityttö olimme salaliitossa hyötyäksemme hänen taika-uskostaan. Hän tietää, että Te lahjoitte Salmonin henkiä manaamaan, että minä neuvoin leipurityttöä, johon hän oli rakastunut, houkuttelemaan hänet ansaan, että minä olin henki, joka heitin hänet maahan ja pehmitin hänen nahkansa. Jospa vain en olisi mennyt pilassa liian pitkälle! Mutta minä tahdoin kolisuttaa hänestä ulos hiukan rakkautta minun tyttöäni kohtaan. Se oli kirottu kepponen. Minä otan myrkkyä."

Ottakaa mieluummin lasi viiniä; se on hyvää! sanoi Filip ja otti suurella ruokahalulla uuden palan torttua. Ja muuten, lisäsi hän, täytyy minun Teille suoraan tunnustaa, rakas eversti, että Te olette everstiksi hyvin pelkuri, kun tahdotte tuollaisen narrijutun tähden samalla ampua, hukuttaa, myrkyttää ja hirttää itsenne. Se olisi jo liikaa yhdelle. Ja toiseksi täytyy minun Teille sanoa, etten minä tullut Teidän lörpöttelystänne vielä hullua hurskaammaksi.

"Teidän kuninkaallinen korkeutenne, minä en tiedä, missä minun pääni seisoo. Herttuan kamarijunkkari — hän on minun vanha ystäväni — uskoi minulle juuri, että marsalkan rouva, pirun riivaamana oli vasta muutamia minuutteja sitten astunut herttuan luo ja sanonut hänelle: komedian leipurin talossa suunnitteli prinssi Julian, joka ei soisi sisartaan Teille. Noita-akka, jonka näitte, olin minä itse prinsessan valitsemana, ollakseni Teidän taikauskonne todistajana. Prinssi Julianilla on Teidän velkaluettelonne, jonka Te heititte: kuoppaan, josta Teidän piti nostaa aarre, kuten myöskin Teidän määräyksenne leipuritytön suhteen, jonka Te, naituanne prinsessan, tahdoitte ottaa luoksenne kamarineitona ja aateloida. Ja henki, joka antoi Teitä selkään oli eversti Kalt, prinssin apulainen. Sen tähden Teidän naimisiinmenonne meni päin seiniä. Älkää toivoko kauempaa; Te odotatte turhaan. Niin oli marsalkan rouva sanonut herttualle ja kadonnut."

Filip pudisti päätään ja murisi: "Nepä vasta kauniita juttuja Sellaisia kolttosiahan häpeää alhaisinkin rahvas. Mitä konnankoukkuja, eikä mitään loppua!"

"Ei", huudahti eversti, "mitään halpamaisempaa, kuin marsalkan rouva teki, ei voi enää tehdä. Naisen täytyy olla itse raivotar. — Armollinen herra, pelastakaa minut!"

— Missä sitten on herttua? kysyi Filip.

"Kamarijunkkari sanoi, että herttua oli noussut kiivaasti ylös ja huudahtanut vain: Minä menen kuninkaan luo! — Ajatelkaa, prinssi, jos hän menee kuninkaan luo ja maalaa juttumme omaan tapaansa."

— Onko sitten kuningas täällä?

"Kyllä. Hän pelaa sivuhuoneessa arkkipiispan ja poliisiministeri l'Hombre'in kanssa."

Filip kulki pitkin askelin läpi huoneen. Tässä oli hyvä neuvo tarpeen.

"Teidän kuninkaallinen korkeutenne", sanoi neekeri, "pelastakaa minut. Teidän oma kunnianne on kysymyksessä. Se on Teille helppoa. Muuten olen minä varustautunut kaiken varalle, ja ensimäisen pahan tuulen puhjetessa olen minä rajan yli. Huomenna odotan minä Teidän viimeisiä määräyksiänne menettelyni suhteen." — Näin sanoen neekeri hävisi.

6.

"On parasta, että rupeat yövartijaksi, Filip!" ajatteli Filip itsekseen. "Sinä sotket itsesi ja sijaisesi jumalattomiin asioihin, joista ei pelasta sinua eikä häntä ei sinun oma eikä hänenkään viisautensa. — Sekö siis on ero yövartijan ja prinssin välillä? Hyvä Jumala, kuinka paljon hulluja juttuja, joista me yövartijatorven ja kangastuolin, lapion ja lestin ääressä emme ole osanneet uneksiakaan, tapahtuukaan täällä hovitaivaan alla maallisten jumalien kesken! Me kuvittelemme mielessämme, että jumalat elävät, kuten enkelit, synnittä ja suruitta. Kaunista elämää! Minä olen täällä neljännestunnissa hyvittänyt enemmän koiruuksia, kuin itse koko elämässäni tehnyt."

"Niin yksin, prinssini?" kuiskasi eräs ääni hänen takanaan. "Ylistän itseäni onnelliseksi tavatessani Teidän kuninkaallisen korkeutenne silmänräpäyksen ajan yksinään."

Filip katseli ympärilleen. Se oli kultaan, silkkiin ja jalokiviin puettu aseenkantaja. — Mitä tahdotte? kysyi Filip.

"Vain silmänräpäykseksi armollista kuulemista!" vastasi aseenkantaja.
"Se on kiireellistä laatua ja tulos ehken mieluinen Teille."

— Kuka sitten olette, naamioitu, jos saan kysyä?

"Kreivi Bodenlos, raha-asiainministeri, Teidän kuninkaallisen korkeutenne palvelija!" vastasi aseenkantaja ja kohotti naamiota näyttääkseen naaman, joka suurine silmineen ja kuparinkarvaisine nenineen näytti olevan uusi naamio.

— No, herra kreivi, mitä käskette? kysyi Filip edelleen.

"Saanko puhua avomielisesti? Minä annoin ilmoittaa itseni jo kolme kertaa Teidän kuninkaalliselle korkeudellenne saamatta armoa päästä puheille. Ja kuitenkaan — Jumala on todistajani! — ei koko hovissa tunne kukaan niin harrasta osanottoa Teidän kuninkaallisen korkeutenne menestykseen kuin minä."

— Herra kreivi, minä olen Teihin kiintynyt! vastasi Filip, mutta mitä tahdotte? Tehkää se pian.

"Saanko puhua kauppahuoneesta Abraham Levi?" kysyi aseenkantaja.

— Niin paljon kuin tahdotte.

"Se on kääntynyt puoleeni niiden viidenkymmenentuhannen guldenin tähden, jotka Te olette sille velkaa. Se uhkaa kääntyä kuninkaan puoleen. Ja, Te, tiedätte, minkä sanan Te annoitte kuninkaalle, kun hän käski maksaa Teidän viimeiset velkanne."

— Eivätkö ihmiset voi odottaa? kysyi Filip.

"Yhtä vähän kuin veljekset Goldschmidt tahtovat odottaa, jotka vaativat
Teillä seitsemänkymmentäviisituhatta guldenia."

— Yhdentekevää minulle! Jos ihmiset eivät tahdo odottaa, niin täytyy minun…

"Ei mitään epätoivoisia päätöksiä, armollinen herra! Minä voin saattaa kaikki jälleen radalleen, jos…"

— Mitä sitten, jos?

"Jos Te lahjoitatte minulle armonne, jos te suvaitsette vain kuunnella minua silmänräpäyksen. Minä toivon voivani täyttää vaivatta kaikki Teidän velkanne. Kauppahuone Abraham Levi on tehnyt suunnattoman suuria vilja-ostoja, niin että viljan hinnat ovat nousseet tavattomasti. Kielto tuoda viljaa naapurivaltioista nostaisi hinnat kaksin- ja kolminkertaisiksi. Siten annettaisiin Abraham Leville hyvitystä, ja kaikki olisi järjestyksessä. Kauppahuone silittäisi velat, ottaisi maksaakseen Teidän puolestanne ne seitsemänkymmentäviisituhatta guldenia ja minä antaisin Teille kuitit. Mutta kaikki riippuu siitä seikasta, saanko minä olla vielä muutamia vuosia raha-asioiden johdossa tai en. Jos paroni Greifensackille onnistuu sysätä minut ministeristöstä, niin olen voimaton toimimaan Teidän hyväksenne, kuten hartain toivoni olisi. On Teidän kuninkaallisen korkeutenne vallassa, että jätätte Greifensackin puolueen, ja silloin on pelimme voitettu. Minulle on yhdentekevää, pysynkö ministeristössä tai en. Minä haluan lepoa. Mutta Teidän kuninkaallisen korkeutenne tähden ei se ole yhdentekevää. Ellen voi sekottaa kortteja mieleni mukaan, niin olen hukassa".

Hetkiseen ei Filip tiennyt, mitä vastata esitykseen. Vihdoin, kun raha-asiainministeri vastausta odottaen veti esiin jalokivillä koristetun nuuskarasian ja otti hyppysellisen nuuskaa, sanoi Filip: — Jos minä teitä oikein ymmärrän, herra kreivi, niin tahdotte Te hiukan kuristaa maata nälällä maksaaksenne velkani. Oletteko myös ajatellut, kuinka paljon kurjuutta saisitte aikaan? Ja tuleeko kuningas myöntymään siihen?

"Jos minä pysyn asioissa, niin jättäkää se minun huolekseni, armollinen Herra. Niin pian kun elatusvarojen hinnat kohoavat, tulee kuningas heti itsestään ajattelemaan viljapulaa ja estämään viljan ulosviennin korkeilla tulleilla. Sitten annetaan kauppahuoneelle Abraham Levi lupa viedä ulos kymmenen säkkiä ja se vie sata. Ei mikään ole helpompaa kuin se. Mutta kuten sanottu, jos Greifensack pääsee ohjaksiin, ei siitä tule mitään. Ennenkuin hän on tutustunut asioihin, kuluu vuosia. Niin kauan pelaa hän pakosta rehellistä miestä nylkeäkseen sittemmin sitä kovemmin kuningasta ja kansaa. Hänen täytyy ensin tuntea alansa. Ei löydy yhtään ilkeämpää juutalaista, kuin Greifensack. Hänen ahneutensa löyhkää."

— Siis pitää kuningasta neuvoa vaihtamaan raha-asiainministeriä joka kahdestoista kuukausi, jos hän tahtoo tulla rehellisesti palvelluksi.

"Minä toivon, armollisin herra, ettei kuninkaalta ja hovilta ole puuttunut mitään sinä aikana, jolloin minä olen johtanut raha-asioita."

Minä uskon sen, kreivi mutta kansa raukalta sitä enemmän. Se pystyy tuskin enää maksamaan verojen ja maksujen paljoutta. Teidän pitäisi menetellä vähän säälivämmin meidän kanssamme.

"Meidän kanssamme? — Enkö tee kaikkeni hovin hyväksi?"

— Ei, säälivämmin pitäisi Teidän menetellä kansan kanssa, tarkoitin.

"Prinssini, minä tiedän, millaisen arvonannon olen velkaa Teidän sanoillenne. Kuningas korkeasyntyisine perheineen on kansa, jota palvelen; se, mitä kansaksi kutsutaan, ei voi tulla huomioon. Maa on kuninkaan omaisuutta. Kansat ovat kunnioitettavia vain sikäli, mikäli he toisten nollien tavoin, jotka seuraavat päälukua, suurentavat sen arvoa. Mutta tämä ei ole hetki uudistaa seulottua sanakiistaa kansojen arvosta, vaan minä pyydän armollisinta ratkaisua, saanko kunnian suorittaa Teidän veikanne mainitulla tavalla?"

— Vastaus: ette, ette ja ette koskaan satojen tuhansien köyhien perheiden kustannuksella.

"Teidän kuninkaallinen korkeutenne, sehän käy vain kauppahuone Abraham Levin laskuun. Ja jos minä pakotan tämän kauppahuoneen lisäämään Teille vielä viisikymmentätuhatta guldenia puhdasta Teidän velkojenne maksuksi? Minä luulen, että se käy päinsä. Kauppahuone voittaa yhdellä ainoalla leikkauksella niin paljon, että —"

— Otaksuttavasti myöskin Teille, herra kreivi, tulee vielä sievoset juomarahat?

"Teidän kuninkaallinen korkeutenne suvaitsee laskea leikkiä. Minä en voita siinä mitään. Minä palan vain halusta saada takaisin Teidän suosionne."

— Te olette sangen ystävällinen.

"Siis saan minä toivoa, prinssini?"

— Herra kreivi, minä teen, mikä on oikein; täyttäkää Te velvollisuutenne.

"Minun velvollisuuteni on palvella Teitä. Huomenna kutsutan Levin luokseni, päätän kaupan hänen kanssaan ja minulla on kunnia jättää Teidän kuninkaalliselle korkeudellenne mainitut kuitit sekä osotus viidellekymmenelletuhannelle guldenille."

— Menkää, minä en tahdo kuulla siitä!

"Ja teidän kuninkaallinen korkeutenne antaa armonsa auringon paistaa jälleen päälleni? Sillä pysymättä ministeristössä, on minulta mahdotonta —"

— Minä tahtoisin, että Te, Teidän ministeristönne ja Abraham Levinne istuisitte kaikki kolme hornassa. Sen sanon Teille, että jos syntyy viljapula eivätkä elatusvarojen hinnat laske heti paikalla tai jos Teidän juutalaiskauppahuoneenne ei myy haalimaansa viljaa heti ostohintaan, niin menen minä muitta mutkitta kuninkaan luo, ilmaisen hänelle kaikki koirankoukut ja ajatan Teidät ja Abraham Levin maasta. Luottakaa siihen, minä pidän sanani.

Filip kääntyi ympäri, meni tanssisaliin ja jätti raha-asiainministerin aivan kivettyneenä seisomaan paikalleen.

7.

"Milloin käskee Teidän kuninkaallinen korkeutenne vaunut ajettavaksi oven eteen?" kuiskasi hänelle eräs ääni, kun hän kulki pitkin salia naamioitujen joukossa. Se oli paksu, lyheläntä peruukilla varustettu hollantilainen kauppias, joka teki hänelle tämän kysymyksen.

— Minä en aja.

"Kello on yli puoli kaksitoista, prinssi. Kaunis laulajatar odottaa
Teitä. Hänellä on ikävä."

— Siis laulakoon jotakin.

"Kuinka, prinssi, olisitteko muuttanut mielenne? — Viehättävän Rollinan tahtoisitte jättää pulaan? — Kadottaa se kultainen silmänräpäys, jota kaksi kuukautta turhaan ikävöitte? — Teidän kirjeenne, jonka Te jalokivillä koristetun kellon kanssa lähetitte kauttani tänä aamuna Signora Rollinalle, teki tämän ihmeen. Ylpeä hurskastelija taipuu. Te olitte vielä päivällä niin suuresti ihastunut ja nyt yhdellä kertaa niin kylmä kuin jää! Mitä Teille on tapahtunut? Muutosta minä en ymmärrä."

— Se on minusta yhdentekevää.

"Mutta Te käskitte minun seuraamaan itseänne kello puoli kaksitoista.
Olisiko Teillä kohtauksia?"

— Kyllä.

"Ehkä supé kreivitär Bornin luona? Häntä ei ole näkynytkään tanssiaisissa, ainakaan ei hänestä ole jälkeäkään täällä muiden naamioittujen joukossa. Minä voisin erottaa hänet tuhansien seasta hänen käynnistään ja omituisesta tavastaan kantaa somaa päätään. Kuinka, prinssi?"

— Ja jos olisikin, pitäisikö minun uskoa se Teille?

"Ah, minä ymmärrän ja vaikenen. Mutta tahdotteko kumminkin ilmoittaa
Signora Rollinalle, että Te ette tule?"

— Kun hän on antanut itseään ikävöidä kaksi kuukautta, niin ikävöiköön nyt hänkin puolestaan kaksi kuukautta minua. Minä en mene.

"Siis komeasta kaulakoristeesta, jonka Te määräsitte hänelle uudenvuodenlahjaksi, ei nyt otaksuttavasti tulekkaan mitään."

— Tuskin, mikäli se minusta riippuu.

"Tahdotteko katkaista kokonaan välinne hänen kanssaan, armollinen herra?"

— Minä en ole hänen kanssaan vielä alkanutkaan.

"No sitten, prinssi — siis saan olla avomielinen. Siis saan sanoa totuuden, jonka Te ehken jo tiedätte. Otaksun ainakin sitä Teidän äkillisestä mielenmuutoksestanne. — Vain Teidän intohimonne Rollinaa kohtaan pelotti minua tunnustamasta sitä Teille aikaisemmin. Te olette petetty!"

— Kuka sen on tehnyt?

"Viekas oopperalaulajatar. Teidän täytyisi jakaa hänen suosionsa erään juutalaisen kanssa."

— Erään juutalaisen kanssa?

"Niin kyllä, Abraham Levin pojan kanssa."

— Onko se lurjus sitten kaikkialla?

"Te ette siis vielä tiedä? Minä sanon Teille pyhän totuuden. Ellei Teidän kuninkaallinen korkeutenne olisi tullut väliin, huvittaisi juutalainen julkisesti kaupan olevaa kaunotarta. Minun on vain sääli kelloa."

— Minun ei.

"Portto ansaitsisi pölyharjaa."

— Moni ei tule arvostelluksi ansionsa mukaan.

"Teidän kuninkaallinen korkeutenne, aivan liiankin totta. Esimerkiksi, minä keksin erään tytön — oi prinssi, koko kaupungissa ei ole yhtään kauniimpaa, ei yhtään houkuttelevampaa. Mutta harvat ihmiset tuntevat tuon taivaallisen olennon. Pyh, mitä on Rollina häneen verraten! Vanha Dennerin noita-akka. Katsokaas, tyttö solakka ja norja kuin ruoko; väri, hieno hipiä kuin iltarusko lumella; pari silmiä kuin aurinkoja; kultaiset, paksut hiukset — lyhyesti, en eläissäni ole nähnyt mitään kauniimpaa. Mutta kukapa voisi arvostella tätä Venusta? Hän on rakkauden jumalatar porvarillisessa päähineessä. Tätä vastaan täytyy meidän alkaa metsästys."

— Siis porvaristyttö?

"Tosin vain grisetti, mutta — ei, Teidän täytyy nähdä hänet ja Te palatte. Mitä auttaa minun kuvailemiseni ja ylistelemiseni! Mitä ihastuttavaa Te joskus kauneimmissa unissanne olette voinut nähdä, on ruumiillistunut hänessä luonnossa, ja sen lisäksi vielä mitä rakkain, hienoin, saastuttamattomin viattomuus! — Mutta hänet näkee harvoin. Hän poistuu harvoin äitinsä luota. Mutta minä tiedän hänen istumapaikkansa kirkossa ja joka sunnuntaisen kävelyretkensä, jonka hän tekee äitinsä kanssa Ulminportin edessä. Samoin olen minä saanut jo selville, että eräs nuori, pulska mies, eräs puutarhuri, hakkailee häntä. Mutta tämä ei voi naida häntä, koska hän on köyhä kuin kirkon rotta, eikä tytölläkään ole mitään. Äiti on erään, kalvetustautiin kuolleen nuoranpunojan leski."

— Mikä on äidin nimi?

"Leski Bittner Maitokujan varrella, ja hänen tyttärensä nimi on Ruusu, mikä hän todella onkin."

Hyvälle Filipille tuli tämän niinen kuullessaan kylmä ja lämmin. Hänellä olisi ollut mitä suurin halu antaa puristeltu nyrkki kertojalle vasten naamaa. "Oletteko Te paholaisen oma?" huusi Filip.

"Joutavia!" sanoi hollantilainen. "Minä olen tiedustellut jo hyvin.
Teidän täytyy ensin nähdä luo soma olento. Tai kuinka, prinssini, joko
Teidän terävä katseenne on huomannut oivallisen helmen? Tunnetteko Te
hänet todellakin?"

— Minä tunnen hänet tosin.

"Sitä parempi. Olenko kiittänyt liian paljon? Ettekö Te ole yhtä mieltä? Hän ei ole pääsevä käsistämme. Me menemme yhdessä äidin luo. Te olette olevinanne ihmisystävä. Lesken köyhyys on tullut Teidän tietoonne. Te ette voi nähdä yhtään hätää kärsivää. Te otatte osaaottavasti selvän hyvän rouvan olosuhteista, jätätte jälkeenne jonkun lahjan, toistatte vieraskäynnin, jatkatte hyväntekeväisyyttä, tulette Ruusun kanssa tutummaksi. Muu seuraa itsestään. Puutarhuri-roikale on puoleksi syrjäytetty; hän auttaa ehken vielä, kun painaa hänen kouraansa tusinan kovia taalereita."

Filip ei tiennyt, mitä vihassaan sanoisi. "Iskeköön ukkonen — —" huusi hän.

"Jos se lurjus, puutarhuri, tekee vaikeuksia?" keskeytti hänet hollantilainen. "Oi, siitä antakaa minun huolehtia. Teidän kuninkaallinen korkeutenne, jos minä Teidän välityksellänne saan kamariherranavaimen, niin kuuluu tyttö Teille. Puutarhurin panen minä sotamieheksi ja lähetän hänet armeijaan. Silloin voi hän tapella isänmaan puolesta. Sillä aikaa olette Te herra kentällä; sillä luulen, että tyttö riippuu porvarillisella itsepäisyydellä pojassa. Yleensä ei tule olemaan helppoa ajaa tytön päästä ennakkoluuloja, joita hän on porvarislurjukselta imenyt. Mutta minäpä tahdon ottaa hänet kouluun."

— Minä katkaisen kaulanne siitä hyvästä.

"Liian ystävällistä. Vain Teidän puolustukseksenne kuninkaalle ja kamariherran avain…"

— Herra, minä tahtoisin, minä voisin Teidät heti paikalla…

"Oi, älkää imarrelko minua yhtään, armollinen herra! Te tiedätte, joka silmänräpäys on elämäni tarjona Teidän edestänne. Jos minä olisin aavistanut, että tuo suloinen olento oli Teille tunnettu, että Te ette ole kylmä häntä kohtaan, niin olisi hän jo aikoja sitten maannut sylissänne."

"Ei yhtään sanaa enää siitä!" huusi Filip julmasti, niin julmasti kuin hän hillityllä äänellä tällä paikalla tanssivien, meluavien, liehakoivien ja vaanivien naamioitujen läheisyydessä saattoi huutaa ilmaisematta itseään. "Ei yhtään sanaa enää!"

"Ei, tekoja!" puuttui hollantilainen iloisena puheeseen. "Jo huomenna avataan juoksuhaudat linnoitusta vasten. Sitten hyökkäätte Te eteenpäin, Te olette tottunut voittamaan. Tiedustelevat etujoukot ovat pian valmiina. Minä otan puutarhurin osakseni, äiti karkaa Teidän kultaisen lippunne luo. Sitten rynnäkkö!"

Filip saattoi tuskin hillitä enää itseään. Hän tarttui kourineen hollantilaisen käsivarteen ja sanoi: "Herra, jos Te uskallatte —"

— Jumalan tähden, armollinen herra, hillitkää ilonne. Minun täytyy huutaa ääneen. Te muserratte käsivarteni.

— Jos Te uskallatte, jatkoi Filip edelleen, vainota tätä viatonta tyttöä, niin muserran minä, niin totta kuin elän, kaikki luut ruumiissanne.

"Hyvä, hyvä!" huokasi, hollantilainen tuskallisessa pelossa. "Suvaitkaa vain päästää minut irti."

— Jos minä tapaan Teidät joskus vaanimassa tätä tyttöä tahi vain Maitokujan läheisyydessä, niin olette Te kuoleman oma minun käteni kautta. Sen mukaan ratkaiskaa.

Hollantilainen seisoi siinä aivan ällistyneenä. "Teidän kuninkaallinen korkeutenne", sanoi hän vapisten, "minä en voinut tietää, että Te rakastatte tätä ihanaa tyttöä niin totisesti kuin näyttää."

"Hyvin totisesti, sen tahdon minä koko maailman edessä tunnustaa."

"Ja Teitä rakastetaan vastaan?"

"Mitä se Teihin kuuluu? Älkää puhuko minulle enää koskaan siitä. Älkää ajatelko enää koskaan tyttöä; Teidän ajatuksenne jo saastuttaa. — Nyt tiedätte minun mielipiteeni. Korjatkaa luunne!"

Näin sanoen käänsi Filip hänelle selkänsä ja hollantilainen poistui korvallistaan raapien.

8.

Sillä välin oli myöskin Filipin sijainen näytellyt osaansa yövartijana kaupungin kaduilla. On kai tarpeetonta ensin huomauttaa, minkä jokainen jo itsestäänkin tietää, että tämä ei ollut kukaan muu kuin prinssi Julian, joka täynnä makiata viinaa oli saanut päähänpiston ruveta yövartijaksi. — Niin pian kun hän oli jättänyt Filipin, huusi ja puhalsi hän tunnit sydämen halusta kadunkulmassa toisensa jälkeen, pani lauluunsa kaikenlaisia koomillisia lisäyksiä ja välitti vähät määrätystä alueesta, jolla hänen olisi pitänyt pitää vahtia ja puhaltaa.

Kun hän juuri mietti uutta laulua, aukeni sivussa erään talon ovi, hyvin puettu tyttö astui ulos ja viittasi houkuttelevasti kuiskaten: Pst! pst! Sitten vetäytyi hän takaisin pimeään käytävään.

Prinssi jätti laulunsa sikseen ja seurasi miellyttävää ilmestystä. Pimeässä tarttui häneen hento käsi, ja pehmeä ääni kuiskasi: "Hyvää iltaa, rakas Filip! Puhu hiljaa, ettei kukaan kuule meitä. Minä hiivin vain silmänräpäykseksi pois seurasta tervehtiäkseni sinua ohikulkiessasi. Oletko tyytyväinen?"

"Tyytyväinen kuin Jumala, sinä enkelini!" sanoi Julian. "Kuka voisi olla surullinen luonasi?"

"Filip, minulla on sanottavaa sinulle jotakin hyvää. Sinun on syötävä huomenillalla meidän luonamme. Äiti sallii sen. Tuletko myöskin?"

"Joka ilta, joka ilta!" huudahti Julian. "Ja niin kauan kuin tahdot. Minä tahtoisin, että sinä aina voisit olla luonani tai minä sinun luonasi hamaan maailman loppuun saakka. Se olisi jumalallista elämää!"

"Kuule, Filip, puolen tunnin kuluttua olen minä Yrjönkirkon luona. Siellä odotan minä sinua. Ethän lyö laimin tulla? Älä anna minun kauan odottaa. Sitten teemme vielä kiertokulun ympäri kaupunkia. Nyt mene, ettei meitä kukaan yllättäisi."

Hän aikoi mennä, mutta Julian veti hänet takaisin syliinsä. "Tahdotko antaa minun erota niin kylmästi sinusta?" sanoi hän ja painoi suudelman hänen huulilleen. Ruusu ei tiennyt, mitä sanoisi Filipin rohkeudesta. Sillä Filip oli ollut aina niin kaino ja lempeä, että hän oli uskaltanut suudella korkeintaan hänen kättään, paitsi kerran, kun äiti oli tahtonut kieltää heiltä molemmilta kaiken kanssakäynnin. Silloin olivat he tuntien korkeinta rakkautta ja korkeinta tuskaa vaihtaneet ensimmäisen suudelman. Sen jälkeen eivät enää koskaan.

Ruusu vastusti, mutta luultu Filip oli niin raju, että hänen täytyi heittää vastustus välttääkseen ilmiantavaa melua. Hän maksoi suudelman ja sanoi: "Filip, nyt mene!" Mutta tämä ei mennyt, vaan sanoi: "Silloinhan olisin pähkähullu. Luuletko, että yövartijatorveni on minulle rakkaampi kuin sinä? Ei millään muotoa, sinä sydänkäpyseni."

"Voi", huokasi Ruusu, "mutta sehän ei ole oikein."

"Miksi sitten ei, sinä pikku narrini? Onko sitten suuteleminen kielletty sinun kymmenissä käskyissäsi?"

"Niin", vastasi Ruusu, "jos me saisimme omistaa toisemme, silloin olisi se jotain muuta."

"Omistaako? Jos se ei ole mitään muuta, niin voit sinä omistaa minut joka päivä, jos tahdot."

"Oi, Filip, kuinka sinä puhut tänään niin kummallisesti? Mehän emme voi ajatella vielä sitä."

"Mutta minä ajattelen aivan toden totta vakavasti sitä. Jos sinä vain tahdot."

"Filip, oletko juovuksissa? Tahdonko minä? Mene, sinä loukkasit minua!
— Kuules, Filip, minä näin viime yönä unta sinusta."

"Oliko se jotakin kaunista?"

"Sinä voitit arpajaisissa. Silloin oli meillä molemmilla riemu. Sinä ostit itsellesi komean puutarhan. Kauniimpaa ei ole koko kaupungissa eikä sen ulkopuolellakaan. Kaikkea oli meillä siellä yllin kyllin; kukkia kukkien vieressä, suuria penkkejä täynnä hienoimpia vihanneksia ja puita, joiden oksat riippuivat raskaina hedelmistä. Minä tulin herätessäni oikein surulliseksi, kun uni oli vain narrannut minua. Sano, Filip, oletko pannut jotakin arpajaisiin? Oletko voittanut jotakin? Tänäänhän oli arpominen."

"Jos minä sinun onnellasi, sinä kaunis lapseni, voittaisin suuren arvan, kuka tietää, mitä tapahtuisi? Kuinka paljon pitäisi minun silloin voittaa sinulle?"

"Jos sinä olisit vain niinkin onnellinen, että voittaisit tuhat guldenia, silloin voisit sinä jo ostaa sievosen puutarhan."

"Tuhat guldenia? Ja jos olisi enemmän?"

"Oi, Filip, mitä sinä sanot? Onko se totta. Ei, älä petä minua, kuten uneni! Sinä olet asettanut, sinä olet voittanut. Tunnusta se vain!"

"Niin paljon kuin tahdot."

"Oi Jumalani!" huudahti Ruusu ja heittäytyi ilon juovuttamana hänen kaulaansa ja suuteli häntä hehkuvalla ilolla. "Enemmän kuin tuhat guldenia? Mutta annetaankohan sinulle niin paljon rahaa?"

Ruusun suudellessa unhotti prinssi vastata. Hänestä tuntui sangen kummallisella pitää sylissään hentoa, jaloa olentoa, jonka hyväilyt eivät olleet hänestä niinkään yhdentekeviä, ja hän olisi ottanut ne niin mielellään oinaankin laskuunsa.

"Vastaahan toki, vastaahan toki!" huudahti Ruusu kärsimättömästi.
"Annetaanko sinulle myös niin suuri paljous rahaa?"

"Minulla on se jo; ja jos se tuottaa sinulle iloa, niin annan sen sinulle."

"Kuinka, Filip, onko se sinulla mukanasi?"

Prinssi veti esiin kukkaronsa, jonka hän, täynnä kultaa, oli pistänyt taskuunsa käyttääkseen sitä pelipöydässä. "Ota ja punnitse, tyttöseni!" sanoi hän ja pani sen, samalla kun suuteli pieniä, hienoja huulia, Ruusun käteen. "Rakastatko sen tähden minua?"

"En, Filip, todellakaan en paljon rahasi tähden, jollet olisi minun
Filipini."

"Ja kuinka, esimerkiksi, jos minä antaisin sinulle vielä kerran yhtä paljon enkä olisi sinun Filipisi.

"Niin heittäisin minä aarteeni jalkojesi eteen ja tekisin sinulle kohteliaan niiauksen", sanoi Ruusu.

Samassa aukeni eräs ovi ylhäällä, kuului naisääniä ja naurua. Kynttilän valo lankesi ylhäältä portaille. Ruusu pelästyi ja kuiskasi: "Puolen tunnin kuluttua Yrjönkirkon luona!" ja juoksi pois ylös portaita. Prinssi seisoi jälleen pimeässä. Hän meni ulos talosta ja katseli rakennusta ja valaistuja akkunoita. Äkillinen ero oli tapahtunut hänelle luonnollisesti aivan liian aikaisin. Rahapussi, jonka kanssa tyttö oli paennut pois, ei tosin kaduttanut häntä, mutta kyllä se, ettei hän ollut nähnyt tuntemattoman kaunottaren kasvoja valossa, että hän ei tiennyt edes hänen nimeään ja vielä vähemmän, olisiko hän täyttänyt uhkauksensa heittää rahat hänen jalkoihinsa, jos hän olisi esiintynyt hänelle oikeassa olennossaan. Sillä välin lohdutti hän itseään kohtauksella Yrjönkirkon luona. Juuri tämän paikan oli yövartijakin neuvonut hänelle. Julian ymmärsi pian, että hän oli kiitollisuuden velassa onnellisesta seikkailustaan vain tälle, vaikka se oli tapahtunutkin tämän tahtomatta.

9.

Oliko, että viinihöyryjen vaikutus uudenvuodenyön kasvavan kylmyyden, tai Ruusun petoksen johdosta oli kohonnut, ruhtinaallisen yövartijan vallattomuus vei voiton?

Keskellä kävelevien joukkoa pysähtyi hän erääseen kadunkulmaan ja puhalsi torveen sellaisella voimalla, että kaikki naiset hyppäsivät takasin ääneen huudahtaen ja miehet jäykistyivät pelosta. Sitten huusi Julian tunnin ja lauloi:

Kauppa rakkaan kaupunkimme korin on käynyt kurjaksi, eikä enää tyttäremme kelpaa kenenkään rouvaksi. Tavara itseään koristaa, kuitenkaan ei miestä saa.

"Sehän on hävytöntä!" huusivat muutamat naisäänet joukosta, "verrata meitä tavaraan." — Mutta monet läsnäolevista miehistä nauroivat täyttä kurkkua. "Da capo!" kiljuivat muutamat hauskat veljet. "Bravo, yövartija!" huusivat toiset. "Kuinka uskallat, mies, loukata naisiamme julkisella kadulla?" sähisi yövartijalle eräs nuori luutnantti, joka kuljetti komeata tyttöä käsivarressaan.

"Herra luutnantti, yövartija laulaa, Jumala paratkoon, totuuden!" vastasi hänelle nuori mylläri. "Ja juuri tuo naiskuvatus, jota Te kuljetatte käsivarressanne, vahvistaa totuuden. Hei, naikkonen, tunnetko minut? Tiedätkö, kuka minä olen? Häh? Sopiiko kihlatulle morsiamelle kuljeskella öisin haaveilemassa toisten miesten kanssa? Huomenna sanon sen äidillesi. Minä en tahdo olla enää missään tekemisissä kanssasi!"

Tyttö peitti kasvonsa ja painautui upseerin käsivarteen päästäkseen pois. Mutta luutnantti ei tahtonut sotasankarina niin helposti peräytyä myllärin edestä, vaan puolustaa kunnialla kenttää. Hän syyti suustaan joukon kirouksia, ja kun hän ei ollut enää yhtään sanaa velkaa, heilutti hän keppiään. Mutta äkkiä kohosi kaksi paksua espanjalaista ruokokeppiä työmieskourissa varoittavina luutnantin pään päälle.

"Herra!" huusi leveäharteinen oluenpanija sotilaalle. "Tässä ei ole alotettava tappelua tuon tyttörepakon tähden. Minä tunnen myllärin, hän on kelpo mies. Hän on oikeassa, ja yövartija on oikeassa, niin totta kuin elän! Rehellinen porvari tai käsityöläinen voi ja tahtoo tuskin ottaa tyttöä vaimokseen kaupungistamme. Naisenheikaleet tahtovat kohota yli säätynsä; sen sijaan että neuloisivat sukkia, lukevat he romaania; sen sijaan että pitäisivät huolta keittiöstä ja kellarista, juoksentelevat he teattereissa ja konserteissa. Kotona ovat he likaisia ja kaduilla kulkevat he koristettuina kuin prinsessa. He eivät tuo miehelle kotiin muita myötäjäisiä, kuin pari kaunista nuttua, pitsejä, nauhoja ja koristuksia, romaaneja ja laiskuutta. Herra, minä puhun kokemuksesta. Jos meidän porvaristyttömme eivät olisi niin turmeltuneita, niin olisin minä aikoja sitten mennyt naimisiin."

Kaikki ympärillä seisovat purskahtivat raikkaaseen nauruun. Luutnantti laski aseensa hitaasti alas molempien espanjalaisten ruokokeppien edessä ja sanoi suuttuneena: "Se nyt vielä puuttui, että sai täällä kuunnella porvarillisen roskaväen parannussaarnoja!"

"Mitä, porvarillisen roskaväen?" huusi eräs naulaseppä, toisen espanjalaisen ruokokepin omistaja. "Te aateliset laiskurit, joita meidän täytyy elättää veroillamme ja maksuillamme, tahdotteko te puhua porvarillisesta roskaväestä? Teidän rietas elämänne on syynä kaikkeen onnettomuuteen taloissamme. Olisi puolta enemmän rehellisiä tyttöjä, jos te olisitte oppineet rukoilemaan ja tekemään työtä."

Nyt juoksi siihen useampia nuoria upseereja, mutta myöskin mestarit ja käsityöläiskisällit kokoontuivat. Pojat tekivät lumipalloja ja heittelivät niitä tiheimpään joukkoon saadakseen siitä myöskin huvia. Ensimäinen kuula sattui mainitun ylhäisen luutnantin nenään. Tämä piti sitä porvarillisen roskaväen hyökkäyksenä ja kohotti uudelleen keppinsä. Kahakka alkoi.

Prinssi, joka oli kuullut ainoastaan sanasodan alun, oli vetäytynyt iloisena ja nauraen aikoja sitten toiselle kadulle, välittämättä laulunsa seurauksista. Hän tuli raha-asiainministeri Bodenlosin talolle. Tämän herran kanssa ei hän ollut parhaimmissa väleissä, kuten Filip jo oli saanut tietää. Julian näki kaikki akkunat valaistuina. Ministerin rouvalla oli suuri seura. Julian asettui satiirisella runoilijatuulellaan vastapäätä palatsia ja puhalsi voimakkaasti torveensa. Muutamat herrat ja naiset avasivat uteliaina akkunan, kuunnellakseen yövartijaa kun heillä ehken ei ollut mitään parempaakaan tehtävää.

"Yövartija!" huusi eräs herroista. "Laulapa myöskin komea pätkä uudeksivuodeksi!" Tämä kehoitus houkutteli vielä useampia ministerin rouvan seurasta akkunan ääreen.

Kun Julian oli tavan mukaan huutanut tunnin, lauloi hän kovalla äänellä sangen kuuluvasti:

Te joita painaa velkataakka ilman pilaa 'kurssiin' saakka, tänä yönä Herraa rukoilkaa, hän teidät ministeriksi asettaa, joka finansseitta jättää maan, koska pitää rahat taskussaan.

"Tuohan saattaa tainnoksiin!" huusi ministerin rouva, joka juuri oli astunut akkunan luo. "Kuka sitten on tuo halpamainen ihminen, joka uskaltaa sellaista?"

"Jalosukuinen rouva!" vastasi Julian teeskennellyllä äänellä juutalaisten tapaan murtaen. "Minähän tahdoin Teitä hiukan huvittaa. Teidän armonne, minä olen vain hovijuutalainen Abraham Levi; jalosukuinen rouvahan tuntee minut jo."

"Kuka?" huusi eräs ääni ylhäältä akkunan äärestä. "Jumalaton mies, kuinka tahdot olla Abraham Levi? Enkös minä itse ole Abraham Levi? Sinä olet petturi!

"Hälyyttäkää vartiosto!" huusi ministerin rouva. "Panettakaa mies putkaan!"

Näiden sanojen kuuluessa jättivät kaikki vieraat suurella kiireellä akkunan. Mutta eipä prinssikään jäänyt seisomaan, vaan suuntasi kulkunsa pikamarssissa läpi muutamien pienien syrjäkatujen.

Lauma palvelijoita muutamien sihteerien seuraamana syöksyi ulos palatsista ja hajaantui etsiäkseen pilkkaajaa. Äkkiä huusivat muutamat kovasti: "Me olemme saaneet hänet kiinni!" Toiset kiiruhtivat; kohti huutoa. Todellakin olivat he löytäneet sen alueen yövartijan, joka asteli virkapolkuaan kaikessa viattomuudessa.

Hänet ympäröitiin, vangittiin, ja kuinka paljon hän vastustikin, laahattiin hänet hänen pirullisten kompiensa tähden päävahtiin.

Päivystävä upseeri pudisti ihmetellen päätään ja sanoi: "Minulle on tuotu jo yksi yövartija, joka laulullaan pääkaupungin tytöistä oli saanut aikaan kiihkoisan tappelun upseerien ja porvarien kesken."

Vasta tuotu vanki ei tahtonut tunnustaa ollenkaan mitään ja melusi kauheasti, että joukko nuoria miehiä, jotka nähtävästi olivat juoneet liian paljon, oli häirinnyt häntä hänelle uskotun viran hoitamisessa. Mutta yksi sihteereistä lausui hänelle koko laulun, joka oli herättänyt ministerin rouvassa ja kaikissa hänen vieraissaan oikeutettua vihaa. Kaikki sotilaat purskahtivat raikuvaan nauruun. Mutta rehellinen yövartija vannoi kyyneleet silmissä, ettei mitään sellaista ollut juolahtanut koskaan edes hänen mieleensäkään.

Kun tätä vielä kuulusteltiin, ja kun tämä vakuutti viattomuuttaan ja vaati nuoria herroja edesvastuuseen heidän käytöksensä seurauksista, ja kun sihteerit jo itse asiassa alkoivat epäillä, olivatkohan he vanginneet oikean miehen, huusi vahtisotilas ulkona: "Vartio ulos, aseisiin!"

Sotilaat juoksivat ulos. Sihteerit piirittivät yövartijaa edelleen kysymyksillään. Silloin astui kenttämarsalkka päivystävän upseerin seuraamana vahtitupaan.

"Sitokaa tuo mies!" huusi kenttämarsalkka ja osoitti kädellään taaksensa. Kaksi upseeria, jotka kuljettivat aseista riisuttua yövartijaa käsipuolesta, astui esiin.

"Ovatko sitten kaikki yövartijat tulleet hulluiksi?" huudahti päivystävä upseeri sangen hämmästyneenä.

"Minä tahdon maksaa huomenna tuolle lurjukselle hänen hävyttömät laulunsa!" huusi kenttämarsalkka.

"Teidän jalosukuisuutenne", vastasi äsken vangittu vartija vapisten, "minä en ole, taivas sen tietää, tehnyt mitään lauluja, en koko elämässäni yhtään laulua!"

"Vaikene, lurjus!" karjui kenttämarsalkka kauhealla äänellä. "Sinut pitää lähettää linnaan tai hirsipuuhun. Ja jos vastustat vielä sanallakaan, niin hakkaan sinut heti paikalla tuhansiksi kappaleiksi!"

Päivystävä upseeri huomautti kenttämarsalkalle kaikella kunnioituksella, että kaupungin yövartijain kesken oli kai puhjennut runollinen sairaus, sillä hän oli saanut nyt neljännestunnissa jo kolme näitä isäntiä vartioitavakseen.

"Herrani", sanoi kenttämarsalkka häntä seuranneille upseereille, "koska mies ei aio ensinkään tunnustaa, että hän on laulanut laulua, niin muistutelkaa mielessänne kompaa ennenkuin sen unhoitatte. Kirjoittakaa se muistiin. Huomenna tahdomme jo saattaa hänet tunnustamaan. Nyt en tahdo kadottaa aikaa, ja takasin tanssiaisiin! Kuka muistaa sen vielä?"

Upseerit muistuttelivat mielessään. Toinen auttoi toistaan. Päivystävä kirjoitti ja sai kokoon seuraavan laulun:

Kun sulkahatun alla on tyhjä pää, ja niskassa jäykkä letti törröttää, kun rinta on ulos, ja vatsa sisään, Se kaikki sotajoukon voimaa lisää. Tansseissa ja viulun soidessa, pelissä ja rakastellessa päästään kenttämarskiksi.

"Tahdotko kieltää, lurjus?" huusi kenttämarski pelästyneelle yövartijalle uudistuneessa raivossa. "Tahdotko kieltää, ettet laulanut sitä, kun minä astuin ulos taloni ovesta?"

"Lie laulanut kuka hyvänsä, minä en tiedä mitään!" vastasi yövartija.

"Miksi juoksit sitten pakoon, kun näit minun astuvan esiin?" kysyi marsalkka edelleen.

"Minä en juossut."

"Mitä?" huudahtivat molemmat upseerit. "Etkö juossut? Etkö ollut hengästyksissä, kun me saavutimme sinut vihdoin tuolla torilla?"

"Niin, minä olin suunniltani pelosta, kun herrat hyökkäsivät päälleni niin väkivaltaisesti. Se on vielä nytkin kaikissa jäsenissäni."

"Pistäkää putkaan tuo uppiniskainen koira!" huusi marsalkka päivystävälle. "Hänellä on huomiseen mennessä kyllin aikaa tulla järkiinsä." Näin sanoen kiiruhti marsalkka tiehensä.

Melu kaduilla ja yövartijoiden pilarunot olivat saattaneet koko poliisivoiman liikkeelle. Vielä samana neljännestuntina vangittiin kaksi muuta yövartijaa, jotka tosin eivät olleet oikeita, ja tuotiin päävahtiin. Toinen oli laulanut ulkoasiain ministeristä häväisevän, seuraavansisältöisen laulun hui: ministeri ei ole koskaan muulloin ulkona asioillaan, kuin virastonsa aukioloaikana. Toista syytettiin siitä, että hän oli laulanut piispan palatsin edessä: kirkon kynttilöistä ei puutu talia, mutta ne levittävät sentään maahan enemmän katkua ja savua kuin kirkkautta.

Prinssi, joka vallattomuudellaan oli tehnyt kaikille pääkaupungin yövartijoille niin ilkeän kepposen, selviytyi kaikkialla onnellisesti ja tuli juuri sentähden yhä rohkeammaksi. Asia synnytti melua. Ennen niin rauhallisten yövartijoiden runollisesta kokeilusta oli lähetetty raportti ja yksi pilalauluista todistukseksi itse poliisiministerille, joka istui kuninkaan kanssa pelipöydässä. Kuningas kuunteli laulun, joka oli suunnattu itse huonoa poliisilaitosta vastaan, joka pisti nenänsä kaupungin kaikkiin perhesalaisuuksiin eikä kuitenkaan huomannut omassa talossaan mitään, sentähden olisi sille suotava hyppysellinen nuuskaa. Kuningas nauroi ääneen ja käski vangita yhden yövartijarunoilijan ja tuoda hänet luokseen. Hän nousi pelipöydästä, silla hän huomasi, että poliisiministeri oli kadottanut hyvän tuulensa.

10.

Pelihuoneen vieressä olevassa tanssisalissa oli Filip, ruhtinoitu yövartija, huomannut juuri kellostaan, että oli aika lähteä kohtaukselle Yrjönkirkon luo. Hän iloitsi siitä, että saa antaa sijaiselleen takasin purppuraviitan ja sulkahatun, sillä hän ei ollut aivan hyvällä tuulella ylhäisten naamioitujen joukossa.

Kun hän etsi juuri ovea pujahtaakseen siitä ulos, tuli neekeri hänen perässään ja kuiskasi: "Teidän kuninkaallinen korkeutenne, herttua Hermann etsii Teitä kaikkialta!" — Filip pudisti vihaisena päätään ja meni ulos, neekeri kintereillään. Kun he molemmat astuivat eteiseen, kuiskasi neekeri: "Kautta Jumalan, tuolla tulee herttua!" ja näin sanoen läksi musta jälleen kiireesti saliin.

Korkea, pitkä naamioitu astui kiivain askelin Filipiä kohti ja huusi: "Pysähtykää silmänräpäykseksi, minun on puhuttava sana kanssanne. Minä olen Teitä jo kauan etsinyt."

— Mutta nopeasti, vastasi Filip, minulla ei ole aikaa hukattavana.

"Minä olen Teitä kyllin kauan etsinyt. Teidän pitää antaa minulle hyvitys. Te olette loukannut minua verisesti."

— En tietääkseni.

"Te ette tunne minua?" huusi herttua ja otti pois naamion. "Nyt tiedätte, kuka minä olen, ja Teidän paha omatuntonne on sanova Teille lopun. Minä vaadin hyvitystä. Te ja kirottu Salmoni olette pettäneet minut."

— Siitä en tiedä mitään! vastasi Filip.

"Te järjestitte tuon häpeällisen jutun leipuritytön kellarissa. Teidän määräyksestänne hyökkäsi sitten eversti Kalt minun persoonani kimppuun."

— Ei sanaakaan totta.

"Kuinka, ei sanaakaan totta? Te kiellätte? — Marsalkan rouva
Blankenschwerd ilmaisi minulle kaikki vasta muutamia minuutteja sitten.
Hän oli silminnäkijänä siinä henkikomediassa, jonka Te näyttelitte
kanssani."

— Hän on kertonut Teidän jalosukuisuudellenne sadun. Minulla ei ole ollut mitään osaa Teidän juttuunne. Jos Te olette antanut näytellä kanssanne henkikomedian, on se Teidän syynne.

"Minä kysyn teiltä, tahdotteko antaa minulle hyvitystä? Ellette, niin nostan melun. Seuratkaa minua heti paikalla kuninkaan Juo. Joko taistelette Te kanssani, tai — kuninkaan luo?"

— Teidän jalosukuisuutenne… sopersi Filip hämillään. Minulla ei ole halua taistella eikä lähteä kuninkaan luo.

Se oli Filipin puolelta täyttä totta, sillä hän pelkäsi kohottaa naamiota ja joutua tuntuvaan rangaistukseen osan tähden, jota hänen tahtomattaan oli täytynyt esittää. Hän teki sen tähden herttualle kaikenlaisia esteitä ja katseli vain yhä ovelle saadakseen sopivan tilaisuuden luikkia karkuun. Herttua sitä vastoin huomasi valeprinssin pelon ja tuli sen kautta rohkeammaksi. Hän otti vihdoin Filip raukkaa käsipuolesta ja aikoi viedä hänet saliin.

— Mitä tahdotte te minusta? huusi Filip epätoivoisena ja tyrkkäsi herttuan takasin.

"Kuninkaan luo!" vastasi herttua raivoten. "Hänen pitää kuulla, kuinka häpeällisesti hänen hovissaan kohdellaan ruhtinaallista vierasta."

— Hyvä! sanoi Filip, joka ei osannut auttaa itseään enää muuten, kuin ottamalla jälleen prinssin luonnon. Tulkaa sitten, minä olen valmis. Onneksi on minulla mukanani paperi, johon te omakätisesti kirjoititte vakuutuksen leipuritytölle.

"Joutavia! hullutuksia!" vastasi herttua. "Se oli vain pilaa, jota niin mielellään harjoitetaan tyhmän porvaristytön kanssa. Näyttäkää se vaan kuninkaalle. Minä kyllä selviydyn siitä."

Kuitenkin näytti tämän kanssa olevan niin ja näin, sillä herttua ei tungetellut enää ensinkään viemään Filipiä kuninkaan luo, ja se oli Filipille jo hyvä; sitä kiihkeäminin vaati herttua, että he istuutuisivat vaunuihin ja ajaisivat, taivas ties' mihin, sopiakseen kunnia-asian pistooleilla tai sapeleilla. Se ei ollut ahdistelulle Filipille mieleen. Hän kuvaili herttualle kaikkia tämän askeleen pahoja seurauksia. Mutta tämä ei antanut vihassaan minkään taivuttaa itseään halustaan; hän vakuutti, että hän oli pitänyt huolta jo kaikesta ja matkustaisi vielä samana yönä jutun päätyttyä.

"Jos te ette ole", jatkoi herttua, "pelkurimaisin mies maassanne, niin seuratkaa minua vaunuihin, prinssi."

— Minä en ole mikään prinssi vastasi Filip, joka huomasi olevansa pakoitettu viimeiseen keinoon.

— Te olette se. Jokainen on tuntenut Teidät täällä tanssiaisissa. Minä tunnen teidät hatusta. Te ette petä minua.

Filip otti pois naamion, näytti herttualle naamansa ja sanoi: "No, olenko minä prinssi?"

Kun herttua Hermann huomasi aivan vieraat kasvot, ponnahti hän taaksepäin ja seisoi kuin kivettyneenä. Hänen hämmästystään ja hämmennystään lisäsi vielä se, että hän oli ilmaissut salaisimmat asiansa vieraalle. Ennenkuin hän oli ehtinyt vielä tointua tästä, oli Filip jo tarttunut ovenripaan, ja poissa oli hän.

11.

Niin pian kun Filip oli vapaudessa, riisui hän salaman nopeudella silkkiviilan päältään, kääri halun siihen ja juoksi siten, molemmat kainalossaan, pitkin katua kohti Yrjönkirkkoa.

Siellä seisoi jo Ruusu eräässä kulmauksessa korkean kirkonportin vieressä ja odotti häntä.

"Voi, Filip, rakas Filip!" sanoi hän hänelle heti, kun tunsi hänet, ja puristi hänen kättään. "Minkä ilon olet sinä valmistanutkaan minulle! Oi, kuinka onnellisia me olemme. Katsopas, minulla ei ollut enää yhtään rauhaa ystävättärieni luona. Jumalan kiitos, että olet siinä. Melkein neljännestunnin olen jo seisonut täällä ja palellut. Mutta minä en ilosta ajattele ollenkaan kylmyyttä, jota kärsin."

— Ja minä, rakas Ruusu, kiitän myöskin Jumalaa, että olen jälleen luonasi. Vieköön paholainen suurten herrain konstit. No, minä kerron jonkun toisen kerran niistä hullunkurisista kohtauksista, joita minulla on ollut. Sanoppa, sydänkäpyseni, kuinka on laitasi? Rakastatko minua vielä hiukan?

"Voi, sinusta on tullut suuri herra, Filip, ja silloin on kai minun vuoroni kysyä, rakastatko sinä minua vielä hiukan?"

— Tuhat tulimmaista, mistä sitten jo tiedät, että minä olin suuri herra?

"Itsehän sinä sanoit sen minulle. Filip, Filip, jospa sinusta vain ei tulisi ylpeä, kun olet nyt niin kauhean rikas! Minä olen köyhä tyttö ja nyt tosin liian huono sinulle. Mutta Filip, minä olen jo itsekseni ajatellut, että sinun, jos sinä aiot hyljätä minut, olisi ollut parempi pysyä puutarhurina. Minä surisin itseni kuoliaaksi, jos sinä hylkäisit minut."

— Ruususeni sanos minulle, mitä sinä lörpöttelet? Minä olen ollut puoli tuntia prinssinä, ja sehän oli vain pilaa; mutta koko elämässäni en tee enää sellaista pilaa. Nyt olen minä jälleen yövartija ja yhtä köyhä kuin ennenkin. Minulla on kyllä vielä mukanani viisituhatta guldenia, jotka sain eräältä mamelukilta — ne voisivat meitä molempia auttaa hädästä — mutta ikävä kyllä, ne eivät kuulu minulle.

"Sinä puhut ihmeellisesti", Filip sanoi Ruusu ja antoi hänelle raskaan rahapussin, jonka hän oli saanut prinssiltä. "Siinä, ota rahasi takasin. Ne tuntuvat ompelupussissani melkein liian raskailta."

— Mitä minä näin paljolla rahalla? Mistä olet saanut ne Ruusu?

"Sinähän olet voittanut ne arpajaisissa, Filip."

— Mitä? Olenko minä voittanut? Ja minullehan sanottiin raatihuoneella, että minun numeroni eivät nousseet. Katsos minä asetin ja toivoin, että joku voitto lankeisi meille myötäjäisiksi. Mutta puutarhuri Rölhmann sanoi minulle, kun minä iltapäivällä tulin liian, myöhään raatihuoneelle: "Filip raukka, ei yhtään numeroa!" — Huhhei, siis kuitenkin voittanut! Nyt ostan minä suurimman puutarhan ja sinä olet minun vaimoni. Kuinka paljon sitten on tullut?

"Filip, oletko juonut itsesi humalaan uudenvuodenyönä? Sinunhan se pitäisi paremmin tietää, kuinka paljon niitä on. Minä tirkistelin ystävättärieni luona vain pöydän alla salavihkaa pussiin ja oikein hämmästyin, kun näin kultakappaleen toisensa vieressä kimaltelevan. Silloin ajattelin minä: nyt minua ei ihmetytä, että Filip oli niin hillitön. Niin, oikein hillitön sinä olit. Mutta siitä ei ole sinulle suututtava. Minä tahtoisin itse langeta kaulaasi ja itkeä oikein kylliksi ilosta."

— Ruususeni, jos sinä-tahdot langeta kaulaani, niin kai minun pitää se kärsiä. Mutta tässä on väärinkäsitys. Kuka sinulle toi rahat ja sanoi, että ne ovat minun arpajaisvoittoni? Minullahan on arpa vielä kotonani laatikossa, eikä kukaan ihminen ole vaalinut sitä minulta.

"Filip, älä tee pilaa. Sinä sanoit sen itse minulle puoli tuntia sitten ja annoit itse minulle rahat?"

— Ruususeni, tule järkiisi. Tänä aamuna näin minä sinut tullessasi ulos messusta, jolloin me sovimme keskenämme kohtauksestamme tänä yönä. Sen jälkeenhän emme ole nähneet toisiamme.

"Paitsi puoli tuntia sitten, jolloin minä kuulin sinun puhaltavan ja kutsuin sinut Steinmannin taloon. Mutta mitä nyyttiä kannat sinä sitten kainalossasi? Miksi kuljet kylmänä yönä ilman hattua? — Filip, Filip, varo itseäsi. Paljo raha voi tehdä sinut kevytmieliseksi Sinä olet istunut varmaankin jossakin ravintolassa ja ottanut enemmän kuin pitäisi. Joutaviako? Mikäs nyytti sinulla on tuossa? Jumalani, nehän ovatkin silkkisiä naisenvaatteita! Filip, Filip, missä olet sinä ollut?"

— Varmastikaan en puoli tuntia sitten sinun luonasi. Luulen, että tahdot tehdä minusta pilaa? Vastaa minulle, mistä sait rahat?

"Vastaa minulle ensin, Filip, niistä sait nämä naisen vaatteet? Missä olet sinä ollut?"

Kun molemmat kärsimättömäsi! odottivat vastausta, ja kun sitä ei tullut, alkoivat he epäillä toisiaan ja kinastella.

12.

Kuten tavallisesti käy sellaisissa tapauksissa, jolloin rakastavainen pari riitelee keskenään, siten kävi tässäkin. Niin pian kun Ruusu veti esiin valkoisen nenäliinan ja kuivasi silmiään, käänsi pois päänsä ja päästi huokauksen toisensa jälkeen rintansa syvyydestä, niin oli hän ilmeisesti oikeassa, Filip ilmeisesti väärässä. Ja viimemainittu myönsi olevansa väärässä, kun lohdutti häntä ja tunnusti, että hän oli ollut naamiaisissa, ja että se, mitä hän kantoi kainalossaan, ei ollut mikään naisenpuku, vaan silkkiviitta, johon oli kääritty naamio ja sulkahattu.

Mutta tämän katuvaisen tunnustuksen perästä alkoi vasta mitä ankarin kuulustelu. Naamiaiset, sen tiesi jokainen tyttö suuressa kaupungissa, ovat viattomille sydämille vaarallinen harhapolku ja taistelutanner. Syöksytään suloisten vaarojen mereen ja hukutaan monta kertaa siihen, ellei olla mitään hyviä uimareita. Ja Ruusu ei pitänyt ystäväänsä Filipiä juuri parhaimpana uimarina, on vaikea sanoa, miksi? Siis täytyi Filipin ensin selittää, oliko hän tanssinut? Kun tuli kieltävä vastaus, kysyi Ruusu, oliko hänellä ollut seikkailuja naisnaamioitujen kanssa? Sitä ei sopinut kieltää. Filip tunnusti kaikki, mutta lisäsi joka kerran, että naiset olivat, olleet kaikki tyyni ylhäistä syntyperää ja pitäneet häntä toisena. Ruusu tahtoi tosin hiukan epäillä, mutta tukahutti epäluulonsa. Mutta kun Filip hänen kysymykseensä: kenenä häntä oli pidetty ja keitä hän oli lainannut naamion? yhä mainitsi prinssi Julianin nimen, pudisti hän epäillen päätään; ja vielä uskomattomammalta kuulosti hänestä Filipin kertomus, että prinssi oli toimittanut yövartijan virkaa, sillä aikaa kuin Filip oli tanssiaisissa. Mutta Filip teki tyhjiksi kaikki hänen epäilyksensä vakuuttamalla, että prinssi — sillä sinä piti hän sijaistaan — saapuu sopimuksen mukaan muutaman silmänräpäyksen kuluttua Yrjönkirkon luo ja vaihtaa yövartijaviitan kauniiseen naamiopukuun.

Nyt alkoi pelästyneelle Ruusulle selvitä hänen seikkailunsa pimeässä käytävässä. Olihan hän jo silloin huomannut, että luullun Filipin olennossa oli jotakin niin vierasta. Kun nyt tuli hänen vuoronsa selittää kaikki tarkkaan, kuinka hän oli päässyt käsiksi arpajaisvoittorahoihin, sopersi hän kauan ja etsi sanoja, niin että Filipille tuli paha olla.

Ruusu kertoi vihdoin kaikki, mitä oli tapahtunut; mutta kun tuli kysymys suukosta ja vastasuukosta, pysähtyi hän puheessaan. Kuitenkin piti senkin tulla ulos.

"Se ei ole totta!" huudahti Filip. "Minä en ole antanut sinulle suudelmaa enkä saanut sinulta sellaista."

"Kuitenkin oli se sinulle tarkoitettu", sanoi Ruusu hiljaa ja imarrellen. Filip hieroi valkoista tukkaansa, ettei se nousisi pystyyn.

"Kuule, Filip, ettet se ollut sinä", sanoi Ruusu pelokkaana, "niin uskon minä kaiken uskomattoman, jonka olet minulle sanonut, — ja silloin se oli prinssi Julian sinun vaatteissasi."

Sitä oli Filip jo kauan aavistanut ja hän huudahti: "Se lurjus! Hän on varastanut minulta sinun suudelmasi. Nyt minä käsitän! Vain sentähden antoi hän minulle naamionsa, vain sen tähden tahtoi hän olla puoli tuntia minun sijassani!" — Ja nyt muistui hänen mieleensä naamioitu, joka oli kertonut hänelle oopperalaulajatar Rollinasta ja sitten Ruususta. Hän uudisti kuulustelunsa ankarammin kuin ennen: oliko Ruusu nähnyt prinssiä ennen ja kuinka? eikö hän ollut huomannut erästä ylhäistä herraa, joka oli hiipinyt hänen perässään kirkkoon mennessä tai ollut olevinaan asioilla Maitokujalla? tai eikö koskaan joku herra tai muuten joku ollut tullut hänen äitinsä luo auttaakseen häntä hänen hyljätyssä asemassaan rahalla ja hyvillä töillä?

Ruusun vastaukset tulivat kaikki niin rauhoittavina, ja niissä oli niin suuri teeskentelemättömän viattomuuden leima, että Filipin sydän tuli jälleen keveäksi. Hän varoitti Ruusua vaanijoista ja ylhäisten armeliaisuudesta, ja tämä taas puolestaan varoitti häntä naamiaisten vaaroista ja kaikista seikkailuista ylhäissäätyisten naisten kanssa, joiden kautta moni nuori mies oli tullut jo onnettomaksi. He antoivat toisilleen anteeksi tietämättömyydessä tehdyt synnit, ja Filip oli aikeissa vaatia suudelman, joka oli ollut määrätty hänelle ja jota hän ei ollut saanut — kun parin keskeytti parhaalla hetkellä vieras ilmiö.

Heitä kohti tuli täydessä juoksussa ja hypyssä eräs mies, joka hengästyneenä pysähtyi heidän luokseen. Viitasta, sauvasta, hatusta ja torvesta tunsi Filip heti paikalla miehensä. Tämä sitä vastoin etsi naamiopuvun kantajaa. Filip ojensi hänelle hatun ja silkkiviitan ja sanoi: "Armollinen herra, tässä on Teidän tavaranne. Tässä maailmassa emme vaihda enää koskaan osia keskenämme; minä tulisin siinä liian lyhyeksi!"

Prinssi huusi: "Pian, pian!" heitti yövartijapuvun päältään lumeen, pani naamion kasvoilleen, verhoutui viittaan ja pani hatun päähänsä. Ruusu hyppäsi pelästyneenä takasin. Filip kääriytyi viittaansa, pani vanhan huopahatun päähänsä ja otti sauvan ja torven.

"Minä lupasin sinulle juomarahoja, toveri", sanoi prinssi, "mutta niin totta kuin elän, ei minulla rahapussi ole mukanani.

"Se on minulla!" vastasi Filip ja ojensi hänelle kukkaron. "Te annoitte sen tuolle minun morsiammelleni — mutta, armollisin herra, me kieltäydymme sellaisista lahjoista."

"Toveri, pidä mitä sinulla on ja ota pian koivet allesi; sinulle ei ole täällä turvallista!" huusi prinssi ja aikoi mennä. Filip piti häntä kiinni viitasta: "Armollisin herra, meillä on vielä yksi asia sovittavana!"

"Pakene, sanon minä sinulle, yövartija! Pakene, sinua ajetaan takaa."

"Minulla ei ole mitään syytä paeta, armollisin herra. Mutta minulla on tässä teidän kukkaronne —"

"Pidä se. Juokse minkä voit!"

"Ja eräs marsalkka Blankenschwerdin viidentuhannen guldenin vekseli annettavana Teille."

"Tuhat tulimmaista, kuinka olet tullut tekemisiin marsalkka
Blankenschwerdin kanssa, yövartija?"

"Hän sanoi, että se on eräs pelivelka, jonka hän on Teille maksava. Hän aikoo jo tänä yönä puolisonsa kanssa puolalaisille maatiloilleen."

"Oletko hullu? Mistä sinä sen tiedät? Missä hän antoi sinulle nämä tiedot?"

"Armollisin herra, ja raha-asiainministeri Bodenlos tahtoo maksaa kaikki Teidän veikanne, jos Te käännytte hänen tähtensä kuninkaan puoleen pyynnöllä, että hän pysyisi ministeristössä."

"Yövartija, sinä olet paholaisen riivaama!"

"Mutta minä ajoin hänet pois Teidän korkeassa nimessänne!"

"Sinä ministerin?"

"Niin, armollisin herra; sitä vastoin sovitin minä jälleen täydellisesti kreivitär Bonaun kamariherra Pilzowin kanssa."

"Kumpi meistä on narri?"

"Ei kumpikaan. Laulajatar Rollina on yleinen tyttö, armollisin herra. Minä tunnen hänen rakkausjuttunsa. Te olette petetty. Sen tähden pidin minä Teidän kuninkaalliselle korkeudellenne arvottomana lähteä hänen luokseen ja peruutin illallisen tänä yönä hänen luonaan."

"Rollina?"

"Vielä yksi. Herttua Hermann on kauheasti vihoissaan Teille sen kellarijutun tähden. Hän aikoi valittaa teistä kuninkaalle."

"Herttua? Kuka sitten on kertonut sinulle kaikki?"

"Hän itse. Te ette ole vielä turvassa. Mutta kuninkaan luo ei hän mene enää, sillä minä peloitin häntä sillä lapulla, jonka hän antoi leipuritytölle. Sitä vastoin aikoi hän taistella kanssanne elämästä ja kuolemasta. Varokaa häntä."

"Sanos minulle yksi asia: tiedätkö, mistä herttua tietää, että minä —"

"Hän on saanut tietää kaikki marsalkan rouvalta; tämä on sen hänelle lörpötellyt, samoinkuin senkin, että hän oli noita-akkana näytelmässä."

Prinssi otti Filipiä käsipuolesta ja sanoi: "Vekkuli, sinä et ole mikään yövartija!" Hän käänsi Filipin kasvot kaukaa loistavan lyhdyn valoa kohti ja pelästyi, kun näki täydellisesti vieraan miehen.

"Oletko pirun riivaama tai… Kuka olet sinä sitten?" kysyi Julian, joka pelästyksestä oli tullut aivan selväksi.

"Minä olen puutarhuri Filip Stark, yövartija Gottlieb Starkin poika!" vastasi Filip rauhallisesti.

13.

"No niin, tuotapa juuri etsimme! Seis, mies!" huusivat useammat äänet, ja Filip, Ruusu ja prinssi näkivät äkkiä olevansa kiitettävän poliisin kuuden lujakätisen palvelijan ympäröiminä. Ruusu päästi äänekkään huudon. Filip tarttui pelästyneen tytön käteen ja sanoi: "Älä pelkää!" — Prinssi taputti Filipiä olalle ja sanoi: "Se on tyhmä kolttonen. Minä en sanonut sinulle turhaan, että sinun pitäisi pötkiä tiehesi oikeaan aikaan. Mutta älä pelkää; sinulle ei tapahdu mitään pahaa."

"Siitä saamme perästäpäin sopia!" vastasi eräs lujakätisistä. "Ensin saa hän tulla kanssamme."

"Mihin?" kysyi Filip. "Minä olen virassani, minä olen yövartija."

"Sen me jo kuulimme, ja juuri sen tähden seuratkaa meitä."

"Antakaa hänen mennä, miehet!" sanoi Julian ja etsi taskustaan rahaa. Kun hän ei löytänyt mitään, kuiskasi hän Filipille salaa, että tämä antaisi hänelle kukkarosta. Mutta lujakätiset riuhtasivat heidät erilleen ja huusivat: "Pois! Tässä eivät auta enää sopimukset. Naamioitu on myöskin epäluulon alainen ja hänen täytyy lähteä kanssamme!"

"Hänen ei!" sanoi Filip. "Te haluatte yövartijaa, se olen minä. Jos te voitte vastata siitä, että viette minut virantoimituksesta, niin viekää minut, mihin haluatte. Mutta tämän herran antakaa mennä."

"Teidän asianne ei ole neuvoa meitä, ketä meidän pitää pitää epäluulon alaisena", vastasi eräs poliisipalvelijoista. "Mars, kaikki mukaan!"

"Myöskinkö tyttö?" kysyi Filip. "Siihen en suostu."

"No, neitonen menköön. Teitä varten ei meillä ole mitään käskyä. Mutta nimi, kasvot ja olopaikka täytyy meidän hätävaralta tuntea."

"Hän on leski Bittnerin tyttö Maitokujan varrelta!" sanoi Filip ja suuttui kovasti, kun miehet käänsivät itkevän Ruusun kasvot kaukaisten katulyhtyjen valoa kohden ja töllistelivät niitä.

"Mene kotiin, Ruususeni!" sanoi Filip. "Mene kotiin; älä pelkää minun tähteni. Minulla on hyvä omatunto."

Mutta Ruusu nyyhkytti ääneen, niin että se herätti itse poliisipalvelijoissa sääliä. Prinssi tahtoi käyttää tätä seikkaa hyväkseen päästäkseen pakoon. Mutta yksi lujakätisistä oli vielä parempi juoksija ja seisoi yhdellä loikkauksella hänen edessään ja sanoi: "Hei! tällä on huono omatunto; hänen täytyy lähteä kanssamme. Eteenpäin, mars!"

"Mihin?" kysyi prinssi.

"Suoraan ja päätä pahkaa Hänen, jalosukuisuutensa herra poliisimestarin luo."

"Kuulkaas, miehet", sanoi prinssi hyvin totisena, mutta ystävällisesti — sillä hänellä ei ollut tässä jutussa ollenkaan hyvä olla, koska hän ei tahtonut juuri ilmaista yövartijana oloaan. "Kuulkaas, miehet, minä tulin juuri vain sattumalta tämän yövartijan luo. Minä olen hovista. Jos te uskallatte pakottaa minua tulemaan kanssanne, niin te tulette katumaan erehdystänne ja istumaan huomenna tornissa vedellä ja leivällä."

"Antakaa tämän herran Jumalan tähden mennä, miehet!" Imusi Filip. "Luottakaa minun sanaani, hän on suuri herra, joka voi tehdä virkanne teille liian karvaaksi. Hän on…"

"Vaiti!" huusi Julian. "Kukaan ei ole saava kuulla suustasi, kuka minä olen, vaikkakin olisit arvannut, kuka olen. Kuuletko, ei kukaan! Ei kukaan, sanon minä sinulle, tapahtukoon mitä tahansa. Kuuletko?"

"Me teemme velvollisuutemme!" vastasi eräs poliisipalvelija, "eikä sen tähden kukaan pane meitä torniin. Mutta se kai voi loppujen lopuksi tapahtua naamioidulle herralle itselleen. Me tunnemme jo sellaiset puheet emmekä pelkää uhkauksia. Eteenpäin, mars!"

"Miehet, tulkaa järkiinne!" huusi Filip. "Hän on sangen huomattavassa asemassa oleva herra hovissa."

"Ja vaikka hän olisi itse kuningas, täytyy hänen lähteä kanssamme; se on meidän velvollisuutemme; hän on epäluulon alainen!" vastasi eräs.

"Katsos vaan!" huusi toinen, "suurilla hoviherroilla on kai yövartijoiden ja teidän laistenne kanssa sovittavana salaisia asioita ja kuiskattavana toisilleen korviin kuten taannoin."

Kun riideltiin vielä prinssin tähden, tuli kahdeksanvaljakko ajaen kirkon ohi. "Seis!" huusi ääni vaunuista, kun nämä olivat juuri poliisipalvelijajoukon kohdalla, joka ympäröi prinssiä.

Vaunut pysähtyivät. Ovi aukeni. Eräs, herra, puettuna päällystakkiin, jossa loisti tähti, hyppäsi ulos ja meni ihmisryhmän luo. Hän sysäsi poliisipalvelijat sivulle, katseli prinssiä päästä jalkoihin ja sanoi: "Oikein! Tunsinhan jo linnun heti kaukaa sulastaan. Naamioitu kuka, kuka olette?"

Julian ei tiennyt, mihin kääntyisi pulassaan, sillä hän tunsi herttua
Hermannin.

"Vastatkaa minulle!" huusi herttua jyrisevällä äänellä. Julian pudisti päätään ja antoi herttualle merkin poistua. Mutta tämä tuli vielä uteliaammaksi saada tietää, kenen kanssa hän oli ollut tekemisissä tanssiaisissa. Hän kysyi poliiseilta. Nämä seisoivat paljain päin herttuan ympärillä ja sanoivat, että heillä oli käsky viedä yövartija heti poliisiministerin luo; vartija oli laulanut jumalattomia lauluja, kuten he omin korvin olivat kuulleet; mutta oli päässyt heidän käsistään pakoon; nyt täällä kirkon luona olivat he tavanneet hänet tuttavallisessa keskustelussa naamioidun kanssa, joka näytti melkein epäilyttävämmältä kuin yövartija. Naamioitu oli sanonut olevansa hoviherra, mutta se näytti olevan ilmeinen valhe, He olivat sen tähden pitäneet velvollisuutenaan vangita naamioidun.

"Mies ei ole hovista!" vastasi herttua, "siitä saatte olla varmat; minä annan teille sanani. Hän hiipi uskomattomalla tavalla naamiaisiin ja luulotteli jokaiselle olevansa prinssi Julian. Vihdoin täytyi hänen poistaa naamionsa minun edessäni, kun hän oli pettänyt myöskin minun, mutta pääsi karkuun käsistäni. Hän oli tuntematon mies, seikkailija. Minä ilmoitin sen ylihovimestarille. Viekää te hänet heti kuninkaalliseen palatsiin, te olette saaneet hyvän saaliin."

Näin sanoen kääntyi herttua ympäri, nousi vaunuihinsa, huusi vielä kerran: "Älkää laskeko häntä!" ja ajoi pois.

Prinssi huomasi hävinneensä. Näyttää poliisipalvelijoille kasvonsa, piti hän sopimattomana; näiden kautta olisivat hänen neronleimauksensa tulleet liian tunnetuiksi kaupungissa. Pienempään vaaraan antautuisi hän, jos hän ottaisi pois naamion ylihovimestarin tai poliisimestarin edessä. Hän huusi siis päättävästi: "Minun puolestani! Tulkaa!"

He menivät. Ruusu katsoi itkien heidän jälkeensä.

14.

Filip oli melkein uskoa noituuteen tai, että hän näki unta. Sillä niin sotkuista ja kirjavaa kuin tänä yönä sattui, ei hän ollut kokenut koko elämässään. Hän ei oikeastaan voinut moittia itseään muusta kuin siitä, että oli vaihtanut pukua prinssin kanssa ja sitten vasten tahtoaan näytellyt tämän osaa naamiaisissa. Mutta kun prinssi otaksuttavasti ei ollut näytellyt yövartijan osaa juuri sääntöjen mukaan — sillä miksi hänen täytyi antaa vangita itsensä yövartijana? — toivoi hän löytävänsä armon tämän luona.

Palatsin edessä löi Filip raukan sydän kovemmin. Häneltä otettiin pois viitta, torvi ja sauva. Prinssi puhui muutamia sanoja erään ylhäisen herran kanssa. Heti lähetettiin poliisipalvelijat pois; prinssi nousi ylös portaita, ja Filipin täytyi seurata. "Älä pelkää!" sanoi Julian ja jätti hänet. Filip vietiin pieneen etuhuoneeseen, missä hän sai kauan aikaa olla yksin.

Vihdoin tuli eräs kuninkaan kamaripalvelija ja sanoi: "Tulkaa kanssani.
Kuningas tahtoo nähdä Teitä."

Filip oli melkein suunniltaan pelosta. Hänen polvensa tutisivat. Hänet vietiin kauniiseen huoneeseen. Siellä istui vanha kuningas nauraen pienen pöydän ääressä. Hänen vieressään seisoi prinssi Julian ilman naamiota. Muita ei huoneessa ollut ketään.

Kuningas tarkasteli nuorta miestä jonkun aikaa, ja kuten näytti, jonkunlaisella mielihyvällä.

"Kerro minulle tarkkaan kaikki", sanoi kuningas hänelle, "mitä sinä tänä yönä olet tehnyt."

Filip sai arvokkaan itsevaltiaan ystävällisestä puhuttelusta jälleen rohkeutta ja kertoi juurta jaksain alusta loppuun, mitä hän oli tehnyt ja kokenut. Kuitenkin oli hän kyllin viisas vaietessaan siitä, mitä hän prinssinä oli kuullut hovimiehistä ja minkä kautta Julian olisi voinut joutua pulaan. — Kuningas nauroi kertomuksen kestäessä pari kertaa ääneen; sitten kyseli hän vielä Filipin syntyperää ja tointa, otti pari kultakolikkoa pöydältä, antoi ne hänelle ja sanoi: "Nyt mene, poikani, ja odota kutsumustasi. Sinulle ei ole tapahtuva mitään pahaa. Mutta älä ilmaise kellekään, mitä tänä yönä hommailit ja sait tietää. Sen kiellän sinulta; nyt mene!"

Filip lankesi kuninkaan jalkoihin ja suuteli hänen kättään, samalla kuin sopersi muutamia kiitos-sanoja. Kun hän nousi jälleen ylös mennäkseen pois, sanoi prinssi Julian: "Minä pyydän alamaisimmin, että Teidän Majesteettinne sallisi tämän nuoren miehen odottaa ulkona. Minun on hänelle ilkityöstä, jonka tein hänelle tänä yönä, maksettava vielä pieni velka."

Kuningas nyykäytti nauraen päätään, ja Filip poistui.

"Prinssi!" sanoi kuningas ja varotti uhkaavasti sormellaan. "Onni Teille, että sanoitte minulle totuuden! Minä tahdon vielä tälläkin kertaa antaa Teille anteeksi Teidän kurjat, hullunkuriset kolttosenne. Te olisitte ansainnut rangaistuksen. Vielä kerran sellainen kepponen, ja minä olen leppymätön. Juttu herttua Hermannin kanssa täytyy minun vielä lähemmin tuntea. Hyvä, kun hän menee pois; minä en kärsi häntä. Siitä, mitä Te sanoitte poliisi- ja raha-asiainministeristä, odotan minä juuri todistuksia. Menkää nyt ja antakaa nuorelle puutarhurille juomarahaa. Hän menetteli Teidän naamiossanne viisaammin kuin Te hänen."

Prinssi jätti kuninkaan. Hän riisui sivuhuoneessa naamiaispuvun, pani päällystakin päälleen, kutsutti Filipin ja käski lähteä kanssaan hänen palatsiinsa. Täällä täytyi Filipin sanasta sanaan kertoa kaikki, mitä hän Julianin sijaisena oli kuullut ja puhunut tanssiaisissa. Filip totteli. Julian taputti häntä olkapäälle ja sanoi: "Kuules, Filip, sinä olet älykäs mies. Sinua voin minä tarvita. Minä olen tyytyväinen sinuun. Mitä sinä minun nimessäni sanoit kamariherra Pilzowille, kreivitär Bonaulle, Marsalkalle, ja hänen rouvalleen, eversti Kaltille, raha-asiainministerille ja muille, huomaan minä täysin järkeväksi ja pidän kuin olisin sen itse sanonut. Sitä vastoin täytyy sinun vastata lauluista, jotka minä sinun nimessäsi lauloin. Sinä menetät rangaistukseksi yövartijanvirkasi, mutta älä ole milläsikään. Sen sijaan teen minä sinut linna-puutarhurikseni. Minä annan hoidettavaksesi molempien linnojeni Heimlebenin ja Quellenthalin puutarhat. Rahat, jotka annoin morsiamellesi, olkoot teidän myötäjäisenne, ja Marsalkka Blankenschwerdin vekselin lunastan minä heti paikalla sinulta viidellätuhannella guldenilla. Nyt mene, palvele minua uskollisesti ja käyttäydy hyvin."

15.

Kuka oli onnellisempi kuin Filip. Hän juoksi täyttä vauhtia Ruusun kotiin. Tämä ei ollut vielä vuoteessa; hän istui äitinsä kanssa pöydän ääressä ja itki. Filip heitti täyden kukkaron pöydälle ja sanoi hengästyneenä: "Ruusu, siinä ovat myötäjäisesi! ja tässä viisituhatta guldenia, ne ovat minun. Minä tein yövartijana virheen; sen tähden kadotin toivon isäni virkaan ja ylihuomenna muutan prinssi Julianin linnapuutarhurina Heimlebeniin. Ja teidän, äiti ja Ruusu, täytyy tulla kanssani Heimlebeniin. Samoin isäni ja äitini. Minä voin nyt teidät kaikki hyvin elättää. Huhhei! Jumala suokoon kaikille hyville ihmisille niin hyvän uudenvuoden!"

Äiti Bittner ei tiennyt, uskoako korviaan Filipin kertoessa ja silmiään nähdessään rahat. Mutta kun Filip oli kertonut hänelle kaikki, ei kuitenkaan enempää kuin oli tarpeellista tietää, ja kuinka se oli tapahtunut, nousi hän nyyhkyttäen ylös, syleili häntä ja pani Ruusun hänen syliinsä. Nyt hyppi ja tanssi ilon juovuttama rouva huoneessa ja kysyi: "Tietävätkö myöskin isäsi ja äitisi jo kaikki?" ja kun Filip antoi kieltävän vastauksen, huusi hän: "Ruusu, sytytä tuli, pane vesi kiehumaan ja keitä hyvä kahvi meille viidelle! otti villaisen viittansa, kääriytyi siihen ja meni ulos."

Mutta Ruusu unhoitti Filipin rinnoilla tulen ja veden. He seisoivat vielä lujassa syleilyssä, kun rouva Bittner tuli takasin vanhan Gottliebin ja äiti Kaarinan seuraamana. He ympäröivät siunaten lapsensa; jos äiti Bittner tahtoi kahvia, niin täytyi se hänen itsensä keittää.

Että Filip menetti yövartijan viran, että Ruususta tuli kahden viikon perästä hänen vaimonsa, että molemmat muuttivat vanhempineen Heimlebeniin — se ei kuulu seikkailuun uudenvuodenyönä, joka ei tullut kellekään turmiollisemmaksi kuin raha-asiainministeri Bodenlosille. Sen jälkeen ei myöskään ole kuultu, että prinssi Julian olisi tehnyt samanlaisia neronleimauksia.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SEIKKAILU UUDENVUODENYÖNÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.