Hemming Gad
Date: 2026-03-10T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Hemming Gad

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Hemming Gad

Historiallinen näytelmä

Author: Alpo Noponen

Release date: March 10, 2026 [eBook #78163]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström, 1903

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78163

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HEMMING GAD ***

language: Finnish

HEMMING GAD

Historiallinen näytelmä

Kirj.

ALPO NOPONEN

Porvoossa, Werner Söderström, 1903.

HENKILÖT:

KRISTIAN II, Tanskan kuningas.
STEN STURE, Ruotsin valtionhoitaja.
KRISTINA GYLLENSTJERNA, hänen puolisonsa,
HEMMING GAD, Linköpingin valittu piispa.
MATIAS, Strengnäsin piispa.
INGEMAR, Vexiön piispa.
ERIK TROLLE……… |
STEN KRISTERINPOIKA. |
KRISTER PENTINPOIKA. |
KNUT ESKILINPOIKA… |
ERIK JUHANANPOIKA… | ruotsalaisia ylimyksiä.
KUSTAA ERIKINPOIKA.. |
MAUNU GREN………. |
LAURI SIGGENPOIKA… |
YRJÖ SIGGENPOIKA…. |
JAAKKO KURKI…….. |
JOHAN ARCIMBOLD, paavin legoatti.
SIGBRIT, kuningas Kristianin naisministeri.
MESTARI JON, kuningas Kristianin kirjuri.
ELSA, rouva Kristinan kamarineito.
ALBERT BUSKMAN, Vexiön kauppias-veljestön vanhin.
KARL GRÖN, palveleva veli.
OLAUS BJÖRN, | talonpoikia.
LASSE STARK, |
TUKHOLMAN PORMESTARI.
Päälliköitä, sotilaita, porvareita, talonpoikia.

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

Pyhän Slgfridin kauppiasveljestön holvikattoinen huone Vexiössä. Peräseinällä suuri kuva Sigfrid-tarusta. Pyhimys seisoo siinä paljain päin järven rannalla Ja katsoo järvelle, jonka pinnalla palaa kolme tulta. Oikealla on perällä ovi, etualalla pari tuolia, joiden kohdalla akkuna, oven takana asekarsina. Vasemmalla pitkä pöytä, jonka ympärillä rahit. Pöydällä puunuijia. Sen yläpuolella riippuu katosta vanhanaikainen vaaka.

Esiripun noustessa kantaa Karl Grön muutamien toisten veljien kanssa olvihaarlkoita pöydälle.

BUSKMAN (hiilen sisään muutamain kauppiaiden kanssa). Onko oluemme taatusti hyvää?

GRÖN. Parasta saksalaista. Itämeren yli ei ole tuotu jalompaa juomaa.

BUSKMAN. Danzigistako?

GRÖN. Ei. Se on Emsin olutta.

BUSKMAN. Emsin? Miksi niin? Sitä harvoin pidoissamme nautitaan?

GRÖN. Se on totta. Kuningas Kaarle Knuutinpojan ajoista ovat useimmat Ruotsin herrat ja parhaat porvarit nauttineet danzigilaista Pryssingin olutta. Mutta pyhän Sigfridin kellarissa on varaa valita.

BUSKMAN. Ja miksi valitsitte nyt Emsin oluen?

GRÖN. Veljillä on hyvä maku, sen tiedät; mutta heillä on hyvä hajuaistikin.

BUSKMAN. Ja onko Emsin oluella parempi haju?

GRÖN. On, vieraittemme mielestä.

BUSKMAN. Mistä sen tiedät?

GRÖN. Tänne tulee oma piispamme Ingemar, piispa Matias Strengnäsistä, valtaneuvos ja ritari Erik Trolle ja vapaasukuiset herrat Sten Kristerinpoika, Krister Pentinpoika ja Knut Eskilinpoika, kenties muitakin. Mutta kaikki ovat tanskalaista lajia.

BUSKMAN. Veljestöllemme on heidän vierailunsa kunniaksi.

GRÖN. Voi olla hyödyksikin: siksi voitelemme heitä samalla oluella, jota käytetään Kööpenhaminan hovissa.

1:NEN KAUPPIAS. Kenties me markkinoista pääsemme.

2:NEN KAUPPIAS. Siihen auttakoon meitä pyhä Sigfrid!

BUSKMAN. Kuningas on, olen kuullut, aikeissa hävittää markkinat Tanskan kaupungeista.

1:NEN KAUPPIAS (kääntyen pyhimyksen kuvaan päin kädet ristissä). Suo hänelle valta Ruotsissakin, pyhä Sigfrid, ettei sinun veljestösi tarvitseisi kärsiä rihkamakaupustelijain kilpailua, joka polkee oikean hinnan.

GRÖN. Et, tiedä, veli, vaikka vielä rukoustasi katuisit. On tuossa vaaka (viittaa siihen). Jos toiselle laudalle lasket Sten herramme ja toiselle kuningas Kristianin, ja jos kuninkaan puoli silloin vaipuu alemma, niin se tapahtuu siksi, että hänellä on kaksi sydäntä, toinen hyvä ja avulias, toinen äärettömän julma, pirullinen.

BUSKMAN. Hillitse kielesi, Grön. Ken tietää, milloin vieraat korvat ovat ovella. Ne, joita tahdoit punnita, ovat liian raskaat Vexiön kauppiaiden vaakaan pantaviksi. Meidän täytyy varoa, ettemme kumpaakaan loukkaa.

GRÖN. Ja koettaa hyötyä kummastakin, niinkuin vaatii kauppias veri.

BUSKMAN. Niin.

GRÖN. Pitääkö minun niille arvoisille herroille muistuttaa Sigfridin veljestön sääntöjä, ettei täällä saa sanoa toiselle: sinä varas, roisto, petturi, konna, ett'ei Sigfridin majassa saa toista puukolla iskeä, ei lyödä vasten naamaa, ei tukasta kiskoa eikä oluthaarikalla päähän paiskata, ei toista tuleen tuupata eikä viskata olutta kumppaninsa vaatteille eikä ojentaa sääriä tanssivien tielle… Ai, mikä vahinko, etteivät vieraamme saapuneet illalla, jolloin vahakynttilät olisivat pöydällä palaneet ja neitosemme olisivat huilujen soidessa sievästi tanssia hipsutelleet.

BUSKMAN. He eivät huvin vuoksi saavu. Mutta vapaasti tulkoot, ilman muistutusta.

GRÖN. Entä aseet?

BUSKMAN. Ovella otetaan kuin ainakin.

PALVELIJAVELI (ovesta tullen). Hänen armonsa piispamme Ingemar, hänen armonsa piispa Matias Strengnäsistä ja korkea-arvoinen mestari Jon Kööpenhaminasta haluavat astua pyhän Sigfridin veljesmajaan.

BUSKMAN. Olkoot tervetulleet.

Piispat Ingemar ja Matias sekä mestari Jon (saapuvat edelliset aseettomina, Jon miekka vyöllä).

MATIAS. Omasta ja virkaveljeni Ingemarin sekä tämän nerokkaan mestarin puolesta toivotan Vexiön kauppiaille Jumalan, hänen pyhän äitinsä, pyhän Sigfridin ja kaikkien muiden pyhimysten suosiota ja suojelusta.

GRÖN (mestari Jonille). Sallikaa, teidän arvoisuutenne, minun hiukan keventää vyötäisiänne.

JON (Katsahtaa tuikeasti kysyjään).

GRÖN. Miekkanne, arvoisa.

JON (Hellittää miekan vyöltään ja antaa sen Grönille, joka vie sen asekarsinaan).

BUSKMAN. Veljestömme puolesta lausun arvoisat isät tervetulleiksi. Piispaamme Ingemaria on meillä ollut onni nähdä täällä useinkin, mutta korkea-arvoinen Strengnäsin piispa suo meille sen kunnian nyt ensi kertaa, siksi siitä erittäin iloitsemme. Suvaitsetteko, arvoisat isät, juoda kanssamme pyhän Sigfridin maljan pyhimyksen kellarista noudetulla oluella?

INGEMAR. Me kiitämme. Minä tunnen, että oluenne on hyvää.

MATIAS. Minäkin kiitän. Mutta mielestäni meidän pitäisi odottaa niitä vapaasukuisia herroja, joiden on määrä heti saapua.

BUSKMAN. Siis odotamme. Lavitsalle, arvoisat vieraat! (Piispat istuvat).

MESTARI JON. Vexiö on lähellä Tanskan rajaa ja sen kauppiaat ovat tunnetut vierasvaraisuudestaan. Siksi rohkenen minä, kuningas Kristianin palvelija, saapua tähän majaan.

INGEMAR. Hän on meidän ystävämme, hyvät kauppiaat.

MATIAS. Ja teidän ystävänne. Kuningas Kristian suojelee kauppiaiden etuja.

1:NEN KAUPPIAS. Hävittääkö hän markkinat?

2:NEN KAUPPIAS. Ja turvaa oikean hinnan?

MESTARI JON. Sen hän varmaan tekee, kun pääsee valtaan valtakunnassaan
Ruotsissa.

GRÖN. Hän onkin vallassa valtakunnassaan, mutta ei Ruotsissa. Täällä siis ei ole hänen valtakuntansa.

MESTARI JON (piispoille). Väärään paikkaan toitte minut, arvoisat isät.

INGEMAR. Ei, hyvä mestari. Paikka on oikea. Minä tunnen Karl Grönin.
Hän kyllä sopisi muonamarskiksi kuningas Kristianin hoviin.

GRÖN. Jos saisin anteeksi syntyperäni ja ruotsalaisen kansallisuuteni.

BUSKMAN. Yhdyn arvoisaan piispaamme. Kuningas Kristianin palvelija on seuraamme tervetullut. Kauppamiehet tarvitsevat ystäviä kaikkialla. Ja kuningas on suosiollinen porvareille. Onhan hän kasvanutkin porvarin kotona.

MESTARI JON. Minäkin olen porvarin poika ja istun seuraanne.

MATIAS. Te, Vexiön kauppiaat, eikö olojen epävarmuus ja alituinen sota pahasti häiritse rauhallista tointanne?

BUSKMAN. Niin meidän tointamme kuin muidenkin, kenties enemmänkin; olemmehan valtakunnan kynnyksellä.

MATIAS. Mutta teillä on hyviä kynnyksen vartioita.

INGEMAR. Trollet Bergqvarassa.

BUSKMAN. Ja piispamme Ingemar.

GRÖN. Ja valpas valtionhoitajamme.

INGEMAR. Hänellä on paljon suojeltavia. Ei tänne yllä hänen kätensä..

MATIAS. Mutta meidän pitäisi jo saada loppu sodista.

BUSKMAN. Sen suokoon Jumala, pyhä Sigfrid ja kaikki Ruotsin pyhät suojeluspatroonat.

PALVELIJA (ovesta tullen). Valtioneuvokset ja vapaasukuiset herrat Erik Trolle, Knut Eskilinpoika, Sten Kristerinpoika ja Krister Pentinpoika haluavat astua pyhän Sigfridin veljesmajaan.

BUSKMAN. Olkoot tervetulleet.

YLIMYKSET (saapuvat sisälle. Grön kiiruhtaa heidän luokseen kumarruksilla ja kädenliikkeillä pyytäen heidän aseitaan. Ne annetaan hänelle vuoron mukaan, ja hän asettaa ne karsinaan. Huoneessa olijat ovat kohonneet seisomaan).

ERIK TROLLE. Kuulin täältä hurskaan toivotuksen.

MATIAS. Se, jalot herrat, oli Vexiön kauppiaiden siunaus rauhapuolueen toimille.

ERIK TROLLE. Se oli meille parhain vastaanotto.

BUSKMAN. Ja teidän arvoisuutenne saapuminen tähän majaan on veljestöllemme erinomainen kunnia. Ja siksi terve tultuanne! Pyydän (lyö nuijalla pöytään), että veljestömme sääntöjen mukaan juomme aluksi pyhän Sigfridin maljan. (Haarikoihin tartutaan. Kaikki juovat kääntäen kasvonsa pyhimyksen kuvaan päin).

MATIAS. Muistettuamme ensiksi tämän arvoisan veljestön suojeluspyhää, pitää meidän nyt pyhän Erikin nimessä kiirehtiä keskustelemaan niistä tärkeistä asioista, joiden tähden olemme koolla. Ehdotan, että piispa Ingemar johtaisi keskusteluja.

INGEMAR. Kiitän, sydämestäni kiitän. Tätä kunniaa en kuitenkaan tahdo. Jos ei veli Matias itse johtajaksemme suostu, niin ehdotan, että siksi rupeaisi Ekholman ritari, valtaneuvos Erik Trolle. Ikänsä, kokemuksensa, arvonsa ja oppinsa puolesta on hän siihen sopivin.

KAIKKI YLIMYKSET. Hyvä!

ERIK TROLLE. Taasen kiitosta yli ansion. Soturina ovat kaikki nämä jalosukuiset ritarit vertaisiani. Oppia suuresti rakastan, mutta kelpaan siinä tuskin näiden arvoisain isien kengänrihmoja päästämään. Mutta ehdotusta en vastusta, koska minulla on syytä vihata Sten Svantenpojan valtaa, ja koska rauhanpuolue minua johtajanaan pitää.

KNUT ESKILINPOIKA. Häpeän puna on ollut poskillani siitä saakka, kun meidän Arbogassa tekemän päätöksemme sai talonpoikaiskarja Upsalassa puretuksi. Sinäkin Sten Kristerinpoika kannatit Sten Svantenpoikaa.

KRISTER PENTINPOIKA. Sitä en voi antaa sukulaiselleni anteeksi.

STEN KRISTERINPOIKA (hermostuneesti). En voinut sietää Trolleja; pidin heitä liian tanskalaisina, ja tanskalaisia oli minulla syy katkerasti vihata.

MESTARI JON. Vihanne lauhtunut on, toivon minä.

STEN KRISTERINPOIKA. Nyt vihaan Sturea, en ketään muita.

MATIAS. Siinä kumppanuksia olemme.

KNUT ESKILINPOIKA. Hänen täytyy kukistua.

ERIK TROLLE. Hänellä on ystäviä.

KNUT ESKILINPOIKA. Talonpoikakarja.

ERIK TROLLE. Ja Vaasat, Maunu Gren…

KRISTER PENTINPOIKA. Ja Hemming Gad.

STEN KRISTERINPOIKA. Hänestä vaiti. Hänen hillitön kielensä on minut niin suolannut, että mieltäni kirveltää, kun muistan häntä. Vihaan Sturea kuolemaan asti, kun hän luottaa mokomaan mieheen. Missä olen istunutkin kanssanne juomapöydässä, olette aina kertoneet minulle, kuinka tämä kelvoton piispa…

MATIAS. Electus ainoastaan…

STEN KRISTERINPOIKA. No niin, inhoittava electus on minua herrallensa ivaillut.

INGEMAR. Samasta vitsasta olemme kaikki saaneet.

STEN KRISTERINPOIKA. Mutta minua, joka olen korottanut Sturen!

ERIK TROLLE. Ja siinä väärin tehnyt.

STEN KRISTERINP. Väärin tai oikein, siitä en tarvitse tehdä tiliä. Mutta nyt hänen täytyy kukistua. Minä rupean kuningas Kristianin mieheksi.

MESTARI JON. Kun te, arvoisat ylimykset, olette kaikki armollisen kuninkaani ystäviä, tuon minä teille hänen terveisensä. Hän luottaa teihin ja toivoo avullanne pian pääsevänsä ruotsalaisten alamaistensa oikeaksi herraksi, josta ilkeämieliset ihmiset ovat hänet estäneet. Hänen hyväntahtoisuudellaan ja anteliaisuudellaan teitä kohtaan ei ole rajoja oleva. Hän palkitsee teidät runsaimmilla läänityksillä ja vihamiestensä rikkauksilla sekä asettaa teidät johtamaan maan hallitusta. Ja rouva Sigbrit, jonka erityisestä suosiosta minulla on onni iloita, ja jonka mieltä kuulematta kuningas ei mitään tee, hän on…

KNUT ESKILINP. Olkoon hän, mitä on, mutta me kuulemme mieluummin kuninkaasta kuin hänestä.

ERIK TROLLE. Minä kunnioitan rouva Sigbritin oppia.

KNUT ESKILINP. Noita!

MATIAS. Kuningas Kristianin malja! Miksi en sanoisi: kuninkaamme malja!

KAIKKI YLIMYKSET. Kuningas Kristianin malja! (Juovat. Kauppiaat nousevat, mutta eivät yhdy maljaan.)

MESTARI JON. Samaa olutta kuin kuninkaamme pöydässä!

ERIK TROLLE. Te ette juo, kauppiaamme.

BUSKMAN. Ei meillä, jalot herrat, ole voimaa ja rohkeutta niinkuin teillä. Kun Kristian on kuninkaamme, maljansa juomme.

ERIK TROLLE. Minkä keinon, hyvät herrat, luulette nopeimmin tuovan heille tämän onnen?

MESTARI JON. Sallitaanko tehdä ehdotus?

ERIK TROLLE. Sallitaan, luulen minä.

KAIKKI YLIMYKSET. Sallitaan.

MESTARI JON. Etelä-Ruotsin aateli avaa heti linnansa Kristianin joukoille. Linnain isännät, kieltävät Sturelta läänityksistä määrätyn veron sekä huovit, mutta antavat molemmat kuninkaalle. Seudun porvaristo ja talonpojat seuraavat heti ylimysten esimerkkiä liittyen oikeaan kuninkaaseensa. Niin täytyy Sturen väistyä.

STEN KRISTERINP. Minä olen valmis. Älykkäin huovini on urkkinut tietoonsa valtionhoitajan huoveilta, että valtionhoitaja aikoo murhauttaa minut epäluulosta saadaksensa haltuunsa Nyköpingin. Ruotsin vahvimman linnan.

KRISTER PENTINP. (kiivaasti). Hän uskaltaisi Oxenstjernaan koskea.

STEN KRISTERINP. Linnaani ei hän ainakaan saa; sen luovutan kuningas Kristianille. (Lähimmille ylimyksille ja Jonille.) Heti kun Nyköpingin portilla tanskalainen soturi lausuu tunnussanan "Kalmarin rakas yhteys", remahtaa se auki kuninkaan joukoille.

MESTARI JON. Te täytätte niin kuninkaamme rohkeimman toivon.

INGEMAR. Nyt muistan. (Vetää kirjeen poveltaan.) Sain äsken kirjeen Sturelta. Hän kirjoittaa: (Avaa kirjeen ja lukee.) »Sten Sture, Eksjön ritari, Ruotsin valtionhoitaja, hänen armolleen piispa Ingemarille Vexiossä tervehdys. Kun Ruotsin itsenäisyyden turvaaminen edelleen vaatii paljon varoja, niin kehoitamme teidän armoanne joutuisimmin suorittamaan veron niistä läänityksistä, joita isäni, Jumala hänen sieluansa armahtakoon, ja minä olemme teidän armollenne kruunun puolesta antaneet. Samalla kehotamme teitä saapumaan huovinenne Kalmariin, jonka kaupungin, kuten teidän armonne tietää, herra electus on Ruotsin pyhien suojeluspatroonain avulla jälleen Ruotsille valloittanut, vaan jonka linna vielä on Tanskan kuninkaan vallassa. Sen valloittaminen vaatii paljon voimaa ja uhrauksia. Valitettavasti monet maan ylimyksistä itsekkäistä syistä vetäytyvät näistä uhrauksista pois. Mutta siitä he itse vastatkoot omalletunnolleen, Jumalalle ja pyhälle Erik kuninkaalle.» (Käärii kirjeen kokoon.) Mitä on minun tehtävä?

KNUT ESKILINP. Lähettäkää vastaukseksi pala tyhjää pergamenttia!

STEN KRISTERINP. Pyhän Bodvidin parran kautta, se on parasta.

MATIAS. Se sopisi ritarille, ei piispalle. Hengen miehen täytyy menetellä maltilla.

KRISTER PENTINP. Ja totella?

MATIAS. Ei. Veli Ingemar kirjoittaa näin: Olen tarkoin harkinnut teidän herruutenne käskyjä. Mutta täyttää en voi kumpaakaan. Mitä veroihin tulee, luulen viisaammaksi säästää ne parempiin aikoihin kuin lähettää ne teidän sotavarustuksiinne. Hiippakuntakaupungistani en voi poistua enkä electukselle huoveja lähettää, koska niistä toiset ovat kuolleet, toiset ovat sairaina ja jäännökset tarvitaan täällä Värendissä.

KAIKKI YLIMYKSET. Hyvä!

TROLLE. Suostuuko hänen armonsa kirjoittamaan näin?

INGEMAR. Jos ei vaaraa olisi.

MATIAS. Vaaraa! Kenen piispan tarvitseisi yhtä valtionhoitajaa pelätä?

INGEMAR. Pyhä isä on kaukana.

MATIAS. Mutta hänen voimakkaita palvelijoitaan on lähellä.

JON. Kuten kuningas Kristian.

KNUT ESKILINP. Niin heikoksi en luullut piispa Ingemaria.

INGEMAR. En olekaan. Kirjoitan veli Matiaan ehdotuksen mukaan.

JON. Siitä kuningas iloitsee. Ja ystäviään hän runsaasti palkitsee.

TROLLE. Mitä muut läsnäolijat tekevät kuninkaan asian hyväksi?

PALVELIJA (ovesta kiiruhtaen). Eräs ritari pyrkii kiireesti sisään.

TROLLE. Ken hän on?

PALVELIJA. Hän kieltäytyi nimeään ilmoittamasta.

TROLLE. Ihmeellistä! Se on varmaan Trotte Maununpoika Eka. Hänellä on väliin omituisia päähänpistoja. Hän on kai tervetullut?

KAIKKI. On.

TROLLE. Ritari tulkoon! (Palvelija menee.)

Hemming Gad (saapuu sota-asussa, miekka vyöllä, kypärän silmikko alas laskettuna.)

GRÖN (rientäen hänen luoksensa). Miekkanne, ankara herra!

GAD (ojentaa hänelle miekkansa, nostaa silmikon kasvoiltaan ja heittää läsnäolijoihin ankaran, kysyvän katseen).

YLIMYKSET (hämmästyen). Te, herra electus!

KAUPPIAAT (samoin). Tohtori Hemming!

GAD. Niin, se minä olen. Olen liikkunut paljon maailmassa, enemmän maitse, vähän vesitse. Mutta yhden merimiesten ennusmerkin olen oppinut tuntemaan. Saanko sen sanoa teille, piispat ja ritarit?

MATIAS. Sitä opettamaanko tänne tulitte?

GAD. Niin, teidän armonne.

TROLLE. Sanokaa se!

STEN KRISTERINP. Koska ei kielenne voinut enää Kalmarissa kalkattaa.

GAD. Kun lokki kiertää laivaa, on tulossa paha sää.

KNUT ESKILINP. Se sana viekää laivaväelle.

GAD. Se on sokaistu; se luokseen houkuttelee turman lintua.

TROLLE. Se ei meihin koske, tohtori Hemming.

GAD. Jumalan viiden haavan nimessä, se koskee teihin. Te olette laivaväki. Tuossa (viittaa mestari Joniin) on lokki!

MATIAS. Ja mikä te olette, herra electus?

GAD. Minä? Sen tietää Ruotsin kansa.

MATIAS. Vaan tiedättekö sen itse? Oletteko te piispa?

STEN KRISTERINP. Hän on anastaja. Hän on vallannut isänmaan asiat yksin ajettavikseen.

INGEMAR. Milloinka, veli, olette viimeksi messun lukenut?

GAD. Sitä aijoin juuri lähteä lukemaan. Mutta kun mieluummin katson paholaista vasten silmiä kuin seison alttariin päin ja annan hänen selkäni takana luikerrella ja juoniaan kutoa, siksi olen täällä.

MATIAS. Jos täällä on paholainen manattava, niin kyllä meissä, veli Ingemarissa ja minussa, on siihen enemmän piispaa kuin teissä, joka olette hengellisen virkanne kokonaan unhottanut.

GAD. Kuta enemmän olette piispa, sitä useammat teillä on hartiat. Eikä minun olisi tarvinnut olla niin kauan paavi Aleksanteri Borgian kamariherrana tunteakseni, että piispat kantavat kappaa kaksilla hartioilla. Ja jos luulet tietäväsi, mitä toinen kappa kätkee, älä yritäkään arvata toisen sisällystä!

STEN KRISTERINP. Kuinka monet hartiat luulette itsellänne olevan, kun tohditte noin ylpeästi puhua.

GAD. Teidän sinne tänne vaappumisenne todistaa, että teidän äitinne synnytti ainoan hartiattoman pojan.

STEN KRISTERINP. Se herjaus maksakaa! (Hyökkää väkipuukko kädessä Gadia vastaan. Knut Eskilinpoika ja Krister Pentinpoika seuraavat).

BUSKMAN (lyöden nuijalla pöytään). Pyhän Sigfridin maja! (Toiset kauppiaat rientävät väliin toistaen samat sanat.)

STEN KRISTERINP. (kauppiaille). Miksi puollatte solvaajan henkeä?

GAD. Minun henkeäni? Vaikkei se ole kallis; ei sitä helposti oteta.
(Viittaa akkunaan.) Katsokaa ulos! Siellä kohoaa vankka keihäsmetsä.

TROLLE (katsoo toisten kanssa ulos aukaistusta akkunasta ja hämmästyy).
Mitä aijotte, tohtori? Vangitako meidät?

TOISET YLIMYKSET. Sitä hän ei tee. (Lähestyvät uhkaavasti Gadia.)

GAD (asettuen akkunan kohdalle, jonka takaa kuuluu voimakas huuto: Tohtori Hemming. Gad viittaa sinne rauhoittavasti). Minä olen turvassa, ystävät. (Ylimyksille.) Siinä on porvareita ja talonpoikia; he ovat valmiit uhraamaan kaikki Ruotsin vapauden hyväksi.

MATIAS. Te toitte joukon meitä vastaan?

GAD. En tuonut. Minulla oli teihin suurempi luottamus kuin kansalla. Olin saanut kuulla tästä kokouksesta ja aijoin tulla yksin. Mutta Kalmarin porvarit ja piiritysjoukko olivat saaneet sen tietää eräältä uskolliselta palvelijaltani. Kun sitten yritin ratsastaa kaupungin portista, piirittivät he minut. »Te olette turvamme», he lausuivat, »emme uskalla teistä luopua. Jos ette palaa takaisin kaupunkiin, seuraamme me teitä.» Seuratkaa sitten! sanoin heille. Ja nyt on minulla syy heitä siunata.

KNUT ESKILINP. Te siis pelkäätte.

GAD. En. Ruotsin aatelismiehissä on kyllä muitakin murhaajia kuin Engelbrektin murhaaja. Mutta minä luotan suomalaisen noidan ennustukseen, että saan surmani tanskalaisten käsistä; ja silloin minä tietysti olen hyvin vanha ja huono. Minä siunaan heidän tuloaan siksi, että saan sanoa heille (huutaa akkunasta): Sillä, ajalla kun te taistelette uhraten henkenne ja verenne Ruotsin hyväksi, aikovat nämä herrat ja piispat hävittää maan itsenäisyyden ja saattaa sen kuningas Kristianin valtaan kaikille Ruotsin rehellisille asukkaille turmioksi, vahingoksi ja orjuudeksi. Eipä siis syyttä ole Tanskan kuningas heidän kunniataan ja kilpeään häväissyt. Ja kun hän saa heidät valtaansa, sulkee hän heidät ahtaaseen paikkaan, johon ei kuu kuule eikä päivä näe. Se on heidän palkkansa, koska he näkevät omat etunsa, eivätkä isänmaan, koska eivät pidä isänmaata sinä ainoana kirkkaana tähtenä, jonka tulee töitämme ohjata, sinä ainoana kalliina, jonka edestä miehen kannattaa elää, toimia, kuolla. (Ulkoa kuuluu suostumuksen huutoja, näyttämöllä lyhyt äänettömyys, jolloin herrat pidättelevät kiukkuansa)

GAD. Valtionhoitajan nimessä vangitsen minä tämän tanskalaisen petturin.

MESTARI JON (hätäisesti). Jalot herrat, armolliset piispat, älkää heittäkö minua hänen valtaansa. Muistakaa, minä olen kuningas Kristianin edustaja, ja te olette taanneet minulle turvallisuuden (piilottautuu toisten taakse).

TROLLE. Häntä suojelee tämän veljestöhuoneen rauha.

GAD. Ja tätä huonetta suojelevat minun keihäsmieheni. Ellei tanskalaista valtaani heitetä, ei kenkään pääse täältä vapaana.

TROLLE. Mitä teette hänelle?

GAD. Lähetän Tukholmaan. Ja jollei valtionhoitaja häntä hirtätä muiden korppien peloksi, ei hän ole seurannut minun neuvoani.

MATIAS. Muistakaa, herra electus, että mestari Jon on hengellisen säädyn jäsen, niinkuin minä ja te. Maallisissa asioissa tuomiten ja puuhaten olette te unhottaneet hengelliset asiat. Varoitan teitä kuitenkin mestariin koskemasta. Vapaana menköön hän, kun lupaa palata rajan yli.

GAD. Älä usko tanskalaista äläkä munkkia! Mutta voin noudattaa teidän armonne tahtoa. Myönnyn lähettämään suosikkinne Skåneen Tanskan puolelle. Niin pääsee hän jälleen kutomaan mustia juoniaan. Mutta jos hänet kerran vielä Ruotsissa tapaan, silloin, viiden haavan nimessä, hirtetään hänet lähimmän puun oksaan. Siis ulos, mies! (Mestari Jon erkanee toisista ja poistuu ovelle päin.)

STEN KRISTERINP. (Jonille). Sanani kuninkaalle muistakaa!

JON. Se itse muistakaa. Kööpenhaminassa ei sitä unhoteta. (Katsoo kauan Gadiin, lähestyy sitten häntä ja lausuu puoliääneen.) Jäättekö ystävien joukkoon?

GAD (ylenkatseella). En.

MESTARI JON. He vihaavat teitä?

GAD. Ja minä heitä.

MESTARI JON. He ovat voimakkaat.

GAD. En pelkää heitä.

JON. On ainoastaan yksi, joka voi teidät heistä vapauttaa ja tehdä heidän juonensa tyhjäksi.

GAD. Se on —

MESTARI JON (puoleksi kuiskaamalla). Kuningas Kristian.

GAD (kovalla äänellä). Tai paholainen. (Huutaa akkunasta,) Lähetän täältä tanskalaisen viettelijän. Viisi miestä saattakoon hänet rajan yli Skåneen.

ÄÄNI AKKUNASTA. Hän tulkoon.

MESTARI JON (ylimyksille). Suljen teidät tohtori Hemmingin suosioon.
(Gadille.) Sanoin teille: yksin hän. (Menee.)

GAD (itsekseen). Tuo konna, luulen, melkein totta haastoi. Sture on liian heikko. Kuningas Kristianin julman ruoskan nämä kavaltajat tarvitseisivat.

TROLLE. Nyt varmaan jätätte meidät, herra electus?

BUSKMAN. Vexiön kauppiaiden veljeskunta toivoo tohtori Hemmingin tyhjentävän haarikan rauhan palauttamiseksi.

GRÖN (tuo haarikan).

GAD (juo). Kiitos oluesta! Mutta rauhaa, joka saataisiin Tanskan valtaan alistumalla, en toivo. (Astuu jälleen akkunaan, josta valo hänen kasvoilleen sädehtii.) Jatkuva taistelu on meille elinasia. Me puolustamme uskoamme, vapauttamme, ihmisarvoamme. Uskoamme! Kuningas tahtoo vanhentuneiden ja mädäntyneiden kaavojen voimassa pitämistä; meillä on halu avata edes yksi kirkon himmeistä akkunoista. Vapauttamme! Tanskassa ei ole vapautta, ja me kadottaisimme omamme. Kansa, joka on kahleensa katkonut, joka ei enää kule kumarassa ikeen alla, vaan pystyisin päin katsoo ylhäistä valoa kohden; kansa, joka ei ole oppinut ainoastaan ajattelemaan, vaan myöskin ajatuksensa lausumaan, kansa, joka voi kärsiä äärettömän paljon, joka mieluummin uhraa sydänverensä kuin hylkää synnyinmaansa — ojentaisiko se vapaaehtoisesti kätensä Tanskan kuninkaan kahlehdittavaksi. alentuisiko se tieten ja tahtoen kurjiksi kuormajuhdiksi ja halvaksi vaihtotavaraksi, jollaisia hänen omat alamaisensa ovat? Sillä kuka meistä ei tietäisi, että tanskalainen linnanherra, joka seuraa kuninkaansa esimerkkiä, kernaasti antaa kolme talonpoikaa kelvottomasta metsästyskoirasta. — Puolustamme ihmisoikeuksiamme! Meidän maassamme suojelee laki ja oikeus kaikkia. Niin on ollut ikimuistoisista ajoista saakka. Kuka meistä ei muistaisi sitä jaloa laamannia, joka rohkeasti oikaisi kuningastaan ja sai koko kansan puolelleen. Tämä ei ole ainoa tapaus lajiaan. Niin voi tapahtua milloin hyvänsä. Ja voi silloin Tanskan kuninkaita, kun Ruotsin kansa vie heidät tilille! Varmaankin he silloin pakenevat oikeuspaikkaa.

Toistan siis sanani. Meidän pitää jatkaa taistelua. Onhan kunniallinen kuolema häpeällistä elämää parempi. Ettekö tiedä, että tanskalaiset polveutuvat ryöväreistä, varkaista ja pahantekijöistä? Vihan ja kateuden jäytäminä haluavat he kaikkien kansojen häviötä ja ovat sentähden kammotut kaikkialla koko maailmassa. Voisin todistaa sanani heidän oman, Waldemarien aikana eläneen historioitsijansa Saxon lausunnoilla sekä omilla havainnoillani, joita olen tehnyt vieraissa maissa matkustellessani. Mutta teille pitäisi se muutenkin olla selvä. Kysykääpä omalta kokemukseltanne! Teidän, herra Sten Kristerinpoika, joka nyt innolla ajatte kuningas Kristianin asiaa, pitäisi tuntea, kuinka tanskalaiset palveluksenne maksavat. Vanhan Sten herran aikana te toisten kanssa kutsuitte maahan kuningas Hannun ja kaunistitte hänen päänsä Ruotsin kruunulla. Palkinnoksi rosvosi kuningas teidän mainiot lohivetenne Elfkarlebyssä.

STEN KRISTERINP. (keskeyttäen). Ajat ovat siitä muuttuneet.

GAD. Mutta eivät tanskalaiset. Kuinka on tapahtunut Suomessa? Tämän tuhatjärvisen maan rantamat ovat täynnä heidän hävitysmerkkejään. Pyhän Henrikin pyhättö Auran rannalla on häväisty, sen kalleudet ryöstetty. Hätäviestit leviävät sieltä, kertoen viattomien kärsimyksistä, kyyneleistä, verivirroista. Voi tätä hallitsijaa! Voi näitä päälliköitä! He tuhoavat kansaa, joka muita Ruotsin valtakunnan asukkaita uskollisimmin on säilyttänyt kuningatar Margaretan unioniaatteita… Minä vihaan tanskalaisia. Niin tekee jokainen rehellinen Ruotsin mies. (Hyvä-huutoja akkunan takaa.) Ja kun te, piispat ja ritarit, haluatte päästä minun seurastani, niin minäkin nyt kernaasti jätän teidät. Sillä teissä on tanskalainen haju, jota rajattomasti inhoan. Ketä ei lätäkkö-ilma miellytä, hän seuratkoon! (Menee kiivaasti. Kauppiaat, paitse Buskman ja Grön, seuraavat. Ulkoa kuuluu riemuhuutoja.)

STEN KRISTERINP. (kiivaasti). Pyhän Bodvidin parran nimessä! Tätä me siedämme!

KNUT ESKILINP. Hävyttömin solvaus! Hän saattaa siitä ylpeillä.

STEN KRISTERINP. Sen saatoit kuulla, Trolle.

TROLLE. Sen itse kuulit.

KRISTER PENTINP. Sen kuulimme kaikki. Arvoisat piispatkin.

INGEMAR. Sen olemme usein kuulleet.

MATIAS. Mutta emme enää monesti kuule.

KRISTER PENTINP. Jos emme surmaa koiraa, kyllä se haukkuu.

TROLLE. Hän on Sturelle kaikki kaikessa, kansalle uusi Engelbrekt.

MATIAS. Mutta Roomasta tulevaa iskua hän ei kestä.

KAIKKI YLIMYKSET. Roomasta!

MATIAS. Hänen pyhyytensä ei ole vahvistanut Linköpingin kapitulin vaalia. Hemming Gad ei ole laillinen piispa.

TROLLE. Ei ole. Mutta hän käyttää piispan tulot.

INGEMAR. Sotaan.

MATIAS. Se on estettävä.

STEN KRISTERINP. (halveksien). Estäkää!

MATIAS. Sen tekee panna.

KAIKKI. Panna!

MATIAS (Trollelle). Poikanne, arkkidiakoni Kustaa, on vielä Roomassa?

TROLLE. On.

MATIAS. Hän on edelleen kardinaalien ja pyhän isän suosiossa?

TROLLE. On.

MATIAS. Ja vihaa Sturea?

TROLLE. Kiivaimmasti.

MATIAS. Ja on kuninkaan ystävä?

TROLLE. Mitä hartain.

MATIAS. Te kirjoitatte hänelle usein?

TROLLE. Paremmin en voisi taitoani käyttää. MATIAS.

Teidän on heti kirjoitettava hänelle.

TROLLE. Kirjeenviejä voi jo tänään Bergqvarasta lähteä.

MATIAS. Hyvä. Kirjoittakaa arkkidiakonille, että hänen on käyttäen hyväkseen kardinaalien apua, toimitettava hänen pyhyytensä tietoon, että Sturen suosikki Hemming Gad pinoaa rikoksia rikosten päälle, niin että niiden mitta jo pitäisi olla täysi, joten tämä itsetekoinen piispa ja jumalaton mies olisi pannaan pantava, hiippakunnan hoidosta, viran tarjoamien etujen nauttimisesta ja koko seurakunnasta erotettava. Lukuun ottamatta hänen monia hengellisiä hairahduksiaan, joista pahin on se, että hän on lausunut paljon ilkeitä ja häpäiseviä sanoja paavillisesta pyhyydestä, on hän aina ollut kiivas kuninkaan, oman oikean herransa vastustaja. Hän menettelee niinkuin viikinki eikä niinkuin hengen mies. Hän on häpeäksi koko kristikunnalle. Ilmoittakaa samalla, että toivomukseenne yhtyvät kaikki Ruotsin oikeat piispat ja vapaasukuiset miehet, joita electuksen röyhkeys ja omavaltaisuus on loukannut.

TROLLE. Kirjoitan. Pyhä Sebastiankaan ei voi Hemming Gadin päätä panna-iskulta suojella.

KNUT ESKILINP. Pyhä Sebastian on kadottanut arvonsa ja niin tekee pannannekin, jos Sture ottaa Gadin suojelukseensa.

MATIAS. Pyhää isää vastaan? Sitä ei hän tee.

STEN KRISTERINP. Sille asialle ei ole vielä kukko laulanut.

MATIAS. Minä kyllä taivutan nuoren kukon. Nyt lähdemme. Te, herra ritari, kirjoitatte arkkidiakonille Roomaan, veli Ingemar Sturelle.

TROLLE ja INGEMAR. Niin, niin.

STEN KRISTERINP. Ja minä olen lähettänyt sanani kuninkaalle. Viimeiseksi teihin yhdyin; ensiksi teen suurimman uhrin. Minun isäni poika ei rakasta empimistä.

TROLLE (haarikkaan tarttuen). Pyhän Sigfridin kunniaksi. (Juovat.)

MATIAS (Buskmanille). Kiitos veljestöllenne. Toivomme pysyvän rauhan pian palaavan.

BUSKMAN. (Kumartaa vastaukseksi.)

YLIMYKSET (lähtevät. Grön antaa heille aseet).

BUSKMAN (ottaa haarikan ja katsoo sen pohjaan). Sääli emsiläistä oluttamme!

Sille asialle ei ole vielä kukko laulanut.

TOINEN NÄYTÖS.

Ensimäinen kuvaelma.

Sali Tukholman linnassa. Ovia perällä Ja molemmilla puolilla, katsojasta oikealla suuri uuni, jonka kupeissa Sturen vaakuna (yö ja päivä), samalla puolella pöytä ja tuoliryhmä, vasemmalla kattotuoli ja raheja. Perällä raheja seinustalla. Varhainen aamu. Kattokruunussa ja pöydällä palavat vahakynttilät.

Sten Sture ja piispa Matias tulevat oikealta. Matiaalla on kädessä paavin pannakirje Gadia vastaan.

STURE (mielenliikutuksella). Se on minulle mahdotonta, teidän armonne.

MATIAS. Ei, herra, se ei saa olla mahdotonta.

STURE. Kuinka hylkäisin miehen, joka meitä kaikkia voimallisemmin on isänmaan puolesta taistellut? Jos on vaaran hetkellä miekkaa heilutettava tahi joukon epäröidessä sanan voimaan turvauduttava, kuka silloin on herra eleotuksen vertainen?

MATIAS. Niin häikäilemätön ei ole kenkään.

STURE. Hän on urhoollinen.

MATIAS. Pilkatessaan häjyllä kielellään virkaveljiään ja aatelia.

STURE. Kansaa ja sen etua puolustaessaan.

MATIAS. Häntä suosimalla ette saa Ruotsiin yksimielisyyttä Hänen pyhyytensä, arkkipiispa ja koko kirkko teitä siitä syyttää. Kädessäni on pannakirja, joka lankeaa raskaasti Hemming Gadin hartioille. Ellei hän sen alle nöyrry, jos hän saa teiltä kannatusta ja tukea tuomiokapituliltaan, singahtaa pyhän Pietarin istuimelta salama Linköpingin tuomiokapitulia, hiippakuntaa, teitä, koko Ruotsia vastaan.

STURE. Hemming Gad oli isäni ystävä ja tuki. Minua on hän ohjannut pienestä saakka. Hänen sanansa ovat povessani isänmaanrakkauden liekin sytyttäneet. Minä kunnioitan, rakastan häntä.

MATIAS. Ne ovat omia tunteitanne. Ovatko ne teistä tärkeämpiä kuin isänmaan etu. Toisin punnitsi iso-isänne, jalo Niilo-herra, jonka luontoiseksi teitä kehutaan.

STURE. Hän oli rahvaan ystävä. Jokainen rahvaan ystävä oli hänen ystävänsä. Sellainen on electus.

MATIAS. Hän on pahin este, joka pidättää aatelin ja hengellisen säädyn valtaanne kannattamasta. Aateli vihaa häntä. Electus näet kiihoittaa talonpoikia. Hengelliset häntä kammovat, koska hän lonkkaa pyhän säädyn arvoa. Nyt kohtaa häntä panna. Silloin tulee hän koko kristikunnan kammoksi. Jokainen hurskas kristitty väistyy hänen tieltään. Pakoittaisitteko te meidät työskentelemään yhdessä tuon kirotun ja jumalattoman miehen kanssa? Jos pakoitatte…

STURE. Ei! Älkää uhatko, arvoisa isä! Kunniani ja kilpeni kautta, silloin en voi vaatimukseenne suostua. Jos hylkään electuksen, mitä turvaa on minulle teistä, kirkkoruhtinaat ja ritarit? Minkälainen on teidän apunne? Siitä on todistus pöydälläni, piispa Ingemarin kirje. Hän kieltäytyy täyttämästä velvollisuuttaan minua ja kruunua kohtaan. Kujeen sisällys ei liene teille tuntematon?

MATIAS. Ei ole. Mutta Ingemar on nyt valmis repimään kirjeen. Hän anoo anteeksi ja täyttää kaikki teidän herruutenne käskyt, kun ette kohoa kirkkoa vastaan.

STURE. Siis Hemmingillä ostan Ingemarin! Huono kauppa!

MATIAS. Ingemarinko vain? Koko kirkon. Se on mahtava voima. Sekä aatelin. Siis älkää epäröikö! Toisella puolella on jumalaton mies, toisella hengellinen ja maallinen ylimystö. Te olette nuori, kokematon ruhtinas —

STURE. Enkä saisi hylätä koeteltua ystävää.

MATIAS. Ette saa syöksyä vaaraan, joka on helposti kartettavissa. Onko eduksi joutua pyhän isän epäsuosioon? Salliiko sen omatuntonne? Salliiko sen Ruotsin etu? Kuningas Kristian pitäisi erittäin ansiokkaana tekona hyökätä paavillisen kuurian valtuuttamana kurittamaan Ruotsin valtionhoitajaa, joka halveksii apostolisen istuimen käskyjä.

STURE. Tanskalaiset joukot on täältä usein karkoitettu.

MATIAS. Se on maksanut verta. Kuinka suureksi tulisikaan veritulva silloin, kun tanskalaisten valloitushimoa kiihdyttäisi hänen pyhyytensä lupaus ja käsky.

STURE. Ryhtyisikö hänen pyhyytensä sellaiseen keinoon?

MATIAS. Aivan vannaan. Niistä susista, jotka pohjoismaissa hävittävät Pietarin kaitsettavaksi uskottua laumaa, on Gad kaikkein pahin. Kun kerettiläisyys kohottaa Saksassa julkisesti päätään, ei pyhä isä voi jättää electusta Ruotsissa hävitystään jatkamaan, häväisemään ja pilkkaamaan pyhää säätyä.

STURE. Missä on hän sen oppinut? Paavi Aleksanterin hovissa.

MATIAS. Sitä vaarallisempana Leo X häntä pitää. Electuksen pilkka kohoaa paavillista kuuriaa vastaan, jonka loisto on niin suuri, että jaloimmatkin ruhtinaat sen nähtyään kasvonsa kätkevät.

STURE. Minä kunnioitan syvästi paavillista istuinta. Alttiimpaa palvelijaa sillä tuskin on. Mutta tämä vaatimus on raskas.

MATIAS. Ajatelkaa! Pyhän Pietarin seuraajalla on taivaan avaimet Mutta hän on maallisten valtakuntainkin ylin ohjaaja. Hän voi otsanne kuninkaan kruunulla kaunistaa; mutta hän voi siihen painaa myöskin ijäisen kirouksen leiman. Kummanko valitsette? Se on nyt ratkaistava.

STURE. Äh, eihän minulla ole valinnan varaa. Minun täytyy totella pyhän isän tahtoa. Jumala ja pyhä Eerik antakoot sen tapahtua Ruotsin onneksi!

MATIAS. Kiitos, poikani! Iloitsen päätöksestänne. Kirkko ja Ruotsin valtakunnan neuvosto on siitä iloitseva.

PALVELIJA (perältä tullen). Hänen armonsa piispa Ingemar sekä valta-neuvokset Erik Trolle ja Knut Eskilinpoika.

MATIAS (Sturelle). Vexiön piispan kirje! Minä otan vastaan piispan ja ritarit.

STURE. En näe muuta keinoa. (Poistuu raskain askelin oikealle).

MATIAS (katsoo kauan hänen jälkeensä ja astuu sitten rohkeasti piispa
Ingemaria, Erik Trollea ja Knut Eskilinpoikaa vastaan).

TROLLE. Mitä mieltä on Sture?

MATIAS. Hän on nuotassamme. Täytyy vain tarpoa, ettei kala pakene.
Piispa Ingemarin on anteeksi pyydettävä ja revittävä kirjeensä, jonka
Sture hänelle nyt tuo.

INGEMAR. Kernaasti, yhteisen asiamme hyväksi.

KNUT ESKILINP. Mutta Hemming Gad voi repiä nuotan. Hän on leijona mieleltään.

MATIAS. Säätynsä häväistys.

INGEMAR. On ainoastaan sotilas.

MATIAS. Se ei ole hänen suurin vikansa.

TROLLE. Irstaisuudesta kuulin häntä moitittavan.

MATIAS. Se on heikkouden synti. Electus ei anna hänen pyhyydellensä paaville eikä kirkonruhtinaille ja prelaateille niille kuuluvaa arvoa. Kuninkaista puhuu hän kuin tavallisista ihmisistä. Eikä hän tee mitään eroa suurisukuisten ja rahvaan välillä; antaapa hän vielä etusijan halvalle alhaisolle.

TROLLE. Sillä hän on jo kirouksen ansainnut.

MATIAS. Valtionhoitajan suurin rikos on ollut tämän tuomitun syntisen suosiminen. Eikä voi häpeämättä ajatella, että meitä on pahoitettu hänen kanssaan toimimaan. Siksi sanoin Sturelle, että niin ei saa enää tapahtua.

INGEMAR. Siinä, arvoisa veli, teitte oikein. Kadotuksen tulikivijärven on Gad ansainnut.

KNUT ESKILINP. Voitte iloita, arvoisat isät; pian hän sinne pääsee.

MATIAS. Tämä jumalansa unhottanut mies paljastaa maailman pilkattavaksi hengellisen säädyn harha-askeleet, vaikka unhotuksen huntu olisi niiden päälle rakkaudella levitettävä.

KNUT ESKILINP. (pilkalla). Mikä kuoleman synti!

MATIAS. Niin on, herra ritari. Vai onko teistä oikea se käsitys, että hänen pyhyytensä paavi; kirkonruhtinaat ja prelaatit, kaikki kuninkaat, suurmiehet, porvarit ja talonpojat, yksinpä kerjäläisetkin syöpäläisten täyttämissä ryysyissään ovat saman arvoisia? Kaikki muka ihmisiä eikä mitään muuta.

KNUT ESKILINP. Ei toki, arvoisa isä, en sitä hyväksy.

MATIAS. Se on yhteiskunnalle vaarallista.

KNUT ESKILINP. Ruotsin rahvaan ylpeys on ilmankin suuri.

TROLLE. Sitä ovat valtionhoitajatkin mairitelleet.

MATIAS. Mutta ei kuningas.

TROLLE. Niin. Hänen asiaansa me ajamme.

KNUT ESKILINP. Ja omaamme.

MATIAS. Sten Kristerinpoika ei tulle kokoukseemme.

TROLLE. Hän pelkää Sturea ja odottaa kuningas Kristiania.

KNUT ESKILINP. Hänessä kylvömme on itänyt.

VALTIONHOITAJA, ERIK JUHANANP. VAASA, MAUNU GREN ja JAAKKO KURKI (saapuvat oikealta. Valtionhoitaja menee kattotuolin luo ja viittaa herroja istumaan ja istuu sitten itsekin, jolloin Kurki jää seisomaan hänen vasemmalle puolelleen. Piispat istuvat pöydän luo valtionhoitajan vastapäätä, muut ylimykset sivuraiteille.)

INGEMAR (lähestyen Matiaan kuiskauksen jälkeen valtionhoitajaa). Ellen erehdy, on minun kirjeeni..

STURE. Niin on, arvoisa isä.

INGEMAR. Väli Vexiöstä Tukholmaan on pitkä. Sinne on saapunut vääriä viestejä teidän herruutenne aikeista. Ne ovat minut eksyttäneet tekoon, jota kadun. Kun loukkauskivi, joka on erottanut kirkonmiehet teistä, nyt poistuu, olen valmis palvelemaan teidän herruutenne käskyjä siinä määrässä kuin voimani ja pyhän kirkon etu sallivat. Muuta hyvitystä, kuin tämän tunnustuksen, ette vaatine vanhalta kirkonpalvelijalta?

STURE. En, arvoisa isä. Kun ojennan teille kirjeenne, on sen muisto minulta unhottunut. (Ojentaa kirjeen Ingemarille.)

INGEMAR (repäisten kirjeen). Hävitköön näin kaikki erimielisyys Ruotsin valtionhoitajan ja kirkon väliltä!

STURE. Piispa Matias tehköön selvän kokouksemme tarkoituksesta.

MATIAS (nousten). Se olisi hänen armonsa arkkipiispan asia. Mutta kun pyhimykset eivät ole suoneet hänelle voimaa tänne saapua, teen minä sen hänen edustajanaan.

Pyhän istuimen tietoon Roomassa on tullut se väärä ja turmeleva tapa, jolla tohtori Hemming Gad, ilman pyhän isän virkavahvistusta hoitaa Linköpingin hiippakuntaa, ja monet solvaukset, joita hän on lausunut ei ainoastaan hengellistä säätyä ja maallisia ylimyksiä, vaan myöskin hänen pyhyyttään paavia vastaan. Siksi on hänen pyhyytensä ankarimman pannan uhalla käskenyt, että electuksen on erottava piispan virasta ja kaikesta vaikutuksesta hiippakunnassa.

ERIK VAASA. Hän ei ole hiippakuntaansa juuri koskenutkaan.

MATIAS. Mutta hän on kantanut piispan tulot.

MAUNU GREN. Niillä puolustaakseen isänmaata.

TROLLE (nousten). Olen tiennyt, että kuninkaallisen vallan puute on Ruotsissa suuri. Mutta en muistanut, ettei meillä ole niin pitkiin aikoihin kuningasta ollut, että hänen lyömänsä ritarit jo ovat ehtineet kuolla. Nyt sen muistan, kun kuulen asemiesten valtakunnan neuvostossa puhuvan.

MAUNU GREN (kiivaasti). Minä olen ylimys niinkuin tekin, vaikken ole kylliksi vanha, että olisin ehtinyt Juutinmaan kuninkaan jaloissa ryömiä. Mutta kernaasti suon muille sen kunnian, jonka isänmaallisen miehen tuomitseminen tuottaa. (Menee kiivaasti ulos peräovesta.)

STURE. Heimolaisellani on kiivas veri, arvoisat isät ja ritarit. Asiaan ryhtyen asettaa hänen pyhyytensä tahto neuvoston vaikeaan asemaan.

INGEMAR. Miksi olisi vaikea seurata pyhää kanoonia?

TROLLE. Ei minusta.

KNUT ESKILINP. Eikä minusta.

MATIAS. Ei suinkaan minustakaan.

ERIK VAASA. Eihän neuvosto voine päättää electusta kuulematta. Onko häntä kutsuttu?

STURE. On.

MATIAS. Poissaolo todistaa kovakorvaisuutta.

PALVELIJA (peräovesta tullen). Tohtori Hemming Gad.

STURE. Tulkoon! Me odotamme.

GAD (saapuu). Pyydän anteeksi viipymistäni. Kun sain teidän herruutenne käskyn, kuulin, että tanskalainen rosvojoukko oli hyökännyt Skånesta Värendiin. Aprikoimatta kumpaistako on ensin kuuleminen, teidän herruutenne käskyä vaiko velvollisuutta suojella rauhallista rahvasta, riensin sinne, torjuin tanskalaisen joukon ja olen nyt ratsastanut tänne läpi yön. Kun nämä arvoisat piispat ja ritarit ovat ehtineet minua ennen, eivät heidän juominkinsa viime yönä ole kovin myöhään kestäneet.

MATIAS. Piispa Ingemar ja minä vietimme yömme hartauden harjoituksilla harmaa-veljesten luostarissa.

GAD. Sittenhän täällä on pyhyyttä runsaasti. Toivon, että yöllinen ratsastukseni luetaan siihen pieneksi lisäksi.

MATIAS. Herra electus, nyt ei ole pilanteon aika eikä paikka.

GAD. Siis luopukaa tästä pilanteostanne, hyvät herrat.

STURE. Olemme kutsuneet teidät neuvoston kokoukseen ikävän asian vuoksi.

GAD. Minä koetan sitten pitää huolta, ettei täällä ole ikävä.

STURE. Piispa Matias tehköön selkoa hänen pyhyytensä määräyksistä!

GAD. Säästäkäämme se vaiva arvoisalta isältä. Satun ne tietämään. Pyhän Pietarin sijainen on saanut sen käsityksen, että Hemming Gadin on jäätävä taivaan portin ulkopuolelle. Mutta se on erehdys, hyvät herrat. Piispan virassa ei ole kukaan, apostolisesta istuimesta alkaen, tehnyt sen vähemmän syntiä kuin minä.

MATIAS. Teidän rikoksenne ovat liian julkeat, että niitä voisitte peittää.

GAD. Niinkö? Kun te olette ne huomanneet, tulee siis tämä parannusyrityskin teidän puoleltanne. Huolenpito minun autuudestani lisää teidän ansionne monenkertaiseksi. Kun te sen jaatte näille vapaasukuisille herroille, toivon ettei oma osanne jää kovin vähäksi.

MATIAS. Teidän röyhkeytenne ja turmiollisen toimintanne ehkäiseminen on epäilemättä Jumalalle ja pyhimyksille otollinen teko. Ja meillä kirkonmiehillä on erityinen ilo, kun neuvosto ja valtionhoitaja ovat tässä asiassa yksimieliset hänen pyhyytensä paavin kanssa.

GAD. Minulla ei varmaankaan ole syytä epäillä hänen armonsa sanoja?

STURE (kaikkien häneen tarkasti katsoessa). Te olette kirkon mies, siis kirkon tuomion alainen.

GAD. Mitä on Ruotsin valtionhoitajalla ja neuvostolla tekemistä kirkon tuomion kanssa?

MATIAS. Tuomiotaan täytäntöön pannessa käyttää pyhä kirkko maallisen vallan apua.

GAD. Ymmärrän. Ruotsin valtionhoitaja, suurmiehet ja piispat, kaikki yksin tuumin, tahtovat siis minun paatuneen sydämeni taivuttaa ijäistä autuutta ajattelemaan. Tämä minua yksin tarkoittava huolenpito ajalla, jolloin Ruotsin itsenäisyys on kovin uhattu, on minulle erinomaisen suuri kunnia, ja siitä lausun kiitokseni teille, hengelliset isät ja maalliset mahtajat. Mutta sallikaa kysyä, millä olen tämän ansainnut?

STURE. Sen tietää hänen pyhyytensä.

GAD. Että teidän herruutennekin sen tietäisi, sanon sen teille. Olen Ruotsin vapauttamiseksi taistellut sanalla sekä miekalla kenties enemmän kuin kukaan muu. Kaksikymmentä vuotta sain minä paavin hovissa ehkäistyksi kaikki juonet, joita Tanskan kuningas ahneiden prelaattien avulla siellä kutoi vanhaa Sten herraa vastaan. Isänne aikana taistelin lakkaamatta maalla ja merellä kirottuja tanskalaisia vastaan; samoin olen tehnyt teidän aikananne. Vaikka minun on pitänyt ulvoa susien kanssa, etten joutuisi susien saaliiksi, en ole kuitenkaan koskaan omaa etuani katsonut. Ensimäinen Sture sai Linköpingin tuomiokapitulin valitsemaan minut piispakseen. Koska tunnen paljon piispaparkoja, mutta tuskin yhtään oikeata piispaa, niin ajattelin, ettei piispan viitta minunkaan jumalattomilla hartioillani kovin turmeltuisi. Enkä minä sitä ole usein kantanutkaan. Tuomiokapituli on hoitanut viran; mutta minua ovat piispan tulot auttaneet taistelemaan isänmaani vihollisia vastaan.

MATIAS. Olette siis kirkon pyhää omaisuutta väärinkäyttänyt.

GAD. Koska en ole sillä edistänyt teidän puolueenne asiaa. Koska olen Tanskan kuninkaan kiivaimpia vihamiehiä. Mutta hänellä on ystäviä Ruotsin suurmiesten joukossa. Te, herra valtionhoitaja, ette niitä nytkään tarvitse kaukaa etsiä. Omat edut ovat heille isänmaan etuja kalliimmat. Pettäen teidät Juudaan suunannolla ovat he liittyneet yhteen minua kukistaakseen. Se ei, viiden haavan nimessä, ole näihin saakka ollut helppo tehtävä. Ympärilläni on ollut urhokkaita sotamiehiä, takanani Ruotsin rahvas.

TROLLE. Jota te olette aina kiihoittanut.

GAD. Ja jota te tahdotte orjuuttaa ja juhdaksi alentaa.

KNUT ESKILINP. Mitä se muuta on kuin orjakarja?

STURE. Tanskassa, mutta ei Ruotsissa.

KNUT ESKILINP. Hyvää tekee ruotsalaisillekin ryömiä ikeen alla. Kyllä he jaksavat sen, minkä tanskalaisetkin.

GAD. He eivät jaksa. Ennenkuin he siihen tottuvat, kadotatte te, korkeat herrat, höyhentöyhtönne ja nämä arvoisat isät kymmenyksensä ja lihavat vatsansa.

MATIAS. Nyt ei ole kysymys Ruotsin rahvaasta, vaan teistä, electus.

GAD. Me olemme lähetysten kuin uhrilipas ja piispan pussi. Rahvaan tähden ei minuun uskallettu koskea. Silloin nämä älykkäät päät keksivät, ettei minua oltu vielä Roomassa virkaani vahvistettu. Sieltä päin oli siis isku annettava. Pannajulistus on kyllä meidän päivinämme kuin pivollinen olutta, joka on viikkokauden ollut avonaisessa astiassa..

MATIAS. Sen sanoo piispa!

GAD. Joka ei ole saanut paavin vahvistusta ja jota vastaan tähdättyä pannakirjaa te, arvoisa isä, niin suurella tyytyväisyydellä kädessänne puristatte… (Valtionhoitajalle,) Tämä oluttilkka on pitkällä matkalla vielä enemmän väljähtynyt. Onko mahdollista, että teidän herruutenne rupeaa sitä tynnörissään voimistuttamaan? Suodaanko näille katalille liittolaisille niin suuri voiton ilo? Enkö olisi voinut aikoja sitten viskata pois miekkaani, kääntyä heihin ja sanoa: Minä voin hoitaa hiippakuntani niin kuin kuka hyvänsä. Voin olla yhtä hyvä piispa kuin tekin. Voin keritä lampaitani ja lihoittaa itseäni laumani ihralla. Voin kulkea mässäten luostarista luostariin, pitää yhtä abbedissojen sekä nunnien kanssa sekä ottaa jälleen juhlatiloissa korkeasti pyhän ryhdin ja kantaa juhlasaatossa hostiaa…

MATIAS (kiivaasti). Salliiko Ruotsin vallan päämies, että pyhää säätyä ja pyhiä toimituksia hänen läsnäollessaan näin törkeästi häväistään?

INGEMAR. Minä kysyn sitä samaa?

ERIK TROLLE ja KNUT ESKILINP. Me kysymme sitä samaa?

GAD. Teille, piispat ja ritarit, olen antanut suolaa vatsanne mukaan.
Valtionhoitajalle voin tehdä saman kysymyksen kuin tekin.

MATIAS. Me odotamme valtionhoitajan vastausta.

ERIK VAASA. Jos minun sanani voisi jotain vaikuttaa, antaisin sen herra electuksen hyväksi.

STURE. Sen tiedän, jalo sukulaiseni. Mutta minä en voi syöstä Ruotsia alttiiksi siihen vaaraan, joka olisi odotettavissa, jos asettautuisimme pyhän isän tahtoa vastaan. Ja täytyy minun kieltää tohtori Hemmingiltä kannatukseni, niin totta kuin minua auttakoon Jumala ja pyhä Eerikki-kuningas.

MATIAS (nousten ja ottaen pöydältä palavan kynttilän). Ja minä hänen pyhyytensä paavin nimessä kiellän tohtori Hemming Gadin Linköpingin hiippakuntaa turmelemasta ja vetämästä sille Jumalan ja kaikkien pyhimysten kostoa. Ellei hän herkeä kantamasta piispan tuloja ja luovu kaikista vaatimuksista tähän virkaan, on hän kirkonkirouksen alainen, erotettu kaiken taivaan valtakunnassa tarjottavan hyvän osallisuudesta, ja hänelle sammuu kaikki ilo ja onni, niinkuin tämä maahan viskaamani kynttilä sammuu. (Viskaa palavan kynttilän permannolle, jolloin se sammuu,) Hänen pyhyytensä paavin kirje on naulattava Linköpingin tuomiokirkon oveen.

STURE. Se ei sovi, kansan tähden.

GAD (on Matiaan puheen aikana laskenut päänsä alas, mutta oikaisekse nyt vihassa). Se tehtäköön, niin häpeämättömyys saa suureen peiliin kurkistaa. Olette tieni katkaisseet. Minä sulkeudun Rönöhön. Ja jos minuun leimahtaa siellä koston ajatus, jos vihani teihin voittaa erään toisen vihan, niin että lyön teitä ruoskalla, jota olette niin kauan nuoleskelleet, niin muistakaa, että olen sen teille sanonut.

MATIAS. Rönön kartano on Linköpingin tuomiokapitulin omaisuutta. Te, tohtori Hemming, saatte siellä oleksia ainoastaan niin kauan kuin uusi piispa ja tuomiokapituli sallivat.

GAD. Vaan vielä se on minun. (Menee vihoissaan peräovesta.)

MATIAS (Sturelle). Teidän herruudellanne ei liene muuta asiaa neuvostolle?

STURE. Ei. Tahi oikeastaan on. Meillä ei ole Tanskalta mitään hyvää odotettavissa. Minä toivon, että Ruotsin hengelliset ja maalliset ylimykset, kuten rahvaskin, ovat valmiit uhraamaan kaikki Ruotsin parhaaksi, niin kuin minä aijon uhrata.

TROLLE. Siitä olkaa varma, jalo ritari!

MATIAS (Sturelle). Pyhän Erikin ja kaikkien pyhimysten haltuun. (Nousee ja poistuu peräovesta toisten neuvosherrojen seuraamana.)

KRISTINA Gyllenstjerna (tullen Elsan kanssa vasemmalta). Mitä on tapahtunut? Maunu Gren poistui vihoissaan linnasta. Hän lausui: nyt konnat tuomitsevat kunnon miehen.

STURE. Niin usein käy. Sitä nähdäkseen ei tarvitse kauan elää.

KRISTINA. Mutta sinä, rakas Sten, et toki niin tee.

STURE. Pyhä Erik varjelkoon! Mutta hänen pyhyytensä paavi on pannut Hemming Gadin pannaan, ja neuvosto on kieltänyt hänet kantamasta piispan tuloja.

KRISTINA. Ja sinä?

STURE. Yhdyin neuvoskunnan päätökseen.

KRISTINA. Niin en olisi minä tehnyt, kallis ystäväni.

STURE. En tahtonut loukata kirkkoa.

KRISTINA. Jumala ja pyhimykset ovat antaneet sinulle kirkkaan ymmärryksen ja lujan tahdon toimia Ruotsin parhaaksi. Ylpeyteni, iloni ja suurin onneni on seista rinnallasi. Nyt kuitenkin pelkään. Aavistan kavalia juonia. Paras tuki ja luotettavin ystävä on sinulta riistetty. Oi Sten, tämä on kovan onnen päivä!

STURE. Luotettavin ystäväni olet sinä, rakas Kristiina, ja sinun sankarisielusi rohkaiseekin minua suuresti.

KRISTINA. Kukaan ei rakasta sinua enemmän kuin minä. Eikä Ruotsin vapauttakaan kukaan enemmän rakasta.

STURE. Hemming Gad on mies, jota ei sovi halveksia. Kansan kohtalo voi olla häneen yhdistetty. Mutta jos hän on sen ohjaaja, voi hän nousta minun nostamattanikin. Ja jos pyhimykset suovat minun seista, voin seista hänen tukemattansakin.

KRISTINA. Mutta rauhattomalla mielellä ja surulla ajattelen minä sitä palkintoa, joka on tullut Hemming Gadille. Oi jos voisin sovittaa sinut ja hänet, niinkuin hän sovitti isäsi ja vanhan Sten herran. Sinä tiedät, mikä onni siitä seurasi Ruotsille.

STURE. Vaikka et puhuisikaan electuksen puolesta, en voi olla häntä arvossa pitämättä.

KRISTINA. Ja kuitenkin hylkäät hänet.

STURE. En voinut tehdä toisin, rakas Kristina. (Aikoo poistua oikealle,)

JAAKKO KURKI. Minulla olisi pyyntö teidän herruudellenne.

STURE. Mitä haluat?

KURKI. Vapaaksi palveluksestanne.

STURE. Tuhannen Turkua! Mikä iski suomalaiseen päähäsi?

KURKI. Menisin tuon kirotun miehen palvelukseen.

STURE. Hemming Gadin?

KURKI. Niin, teidän herruutenne.

STURE. Aikeesi on kummastuttava.

KRISTINA. Lähettämällä electukselle tämän jalosukuisen nuorukaisen korvaamme osaksi sen loukkauksen, jonka hän on kärsinyt.

STURE. Hyvä sydämesi, Kristina, voi arvata oikein. Sinä, Kurki, saat tulla noutamaan erokirjasi. Palvele uutta herraasi yhtä kunnollisesti kuin minuakin! (Valtionhoitaja poistuu oikealle, rouva Kristina vasemmalle. Heidän seuralaisensa katsahtavat ovella taaksensa ja, kohdattuaan toistensa silmäykset, kääntyvät äkkiä takaisin toisiansa tavatakseen.)

KURKI. Elsa, sinä olet nähnyt läpi sydämeni.

ELSA. Miksi poistut linnasta, ylevä nuorukainen?

KURKI. Minun täytyy.

ELSA. Mikä pakko on vapaalla nuorukaisella?

KURKI. Esimerkiksi lemmenvoima.

ELSA. Sekö vetää sinut täältä?

KURKI. Ei. Se kiinnittää minua tänne suloisilla siteillä.

ELSA. Miksi siis lähdet?

KURKI. Äitini kuolinvuoteella vannoin knaappivuosina palvelevani jalointa soturia, koska minulle on ennustettu aikaista kuolemaa uskollisuutensa rikkoneen herrani tähden. Enoni. Turun piispa Arvid, neuvoi minut valtionhoitajan luo. Nyt olen itse oppinut tuntemaan jalomman miehen. Häntä seuraan.

ELSA. Jos olisin mies, pyrkisin minäkin hänen palvelukseensa.

KURKI. Sinulla on jalo emäntä. Hänen huomaansa on sinut turvallinen jättää. Ja huomaasi heittäisin sisareni. Hän sairastaa Klaaran luostarissa Pohjois-Malmilla. Olen usein käynyt häntä lohduttamassa. Lupaatko sen minun puolestani tehdä?

ELSA. Lupaan.

KURKI. Lupaatko myöskin muistaa minua?

ELSA. Lupaan.

KURKI. Siis hyvästi! (Rientää oikealle).

Toinen kuvaelma.

Talonpoikais-talon piha Itägötanmaalla lähellä Rönön piispantaloa. Oikealla hirsinen tuparakennus, johon pihasta portaat ja ovi sekä luukulla suljettava akkuna. Vasemmalla ulkohuonerakennusten kulma puitten välissä, perällä metsäinen mäki.

Olaus Björn ja Lasse Stark istuvat lyhyellä hirren kappaleella.

STARK. Sanoitko, että munkki on tullut Juutinmaalta?

BJÖRN. Sanoin. Hän saapui sen kauppiaan seurassa, joka myy hyvin hienoa tavaraa.

STARK. Sanoitko hienoa vai huonoa?

BJÖRN. Hienoa, hienoa.

STARK. Mitä tavaraa?

BJÖRN. Sielunautuutta.

STARK. Sielunautuutta! Se on todellakin hienoa tavaraa.

BJÖRN. Jumala on, kuuluu, ottanut eron virastaan ja antanut kaiken vallan paaville. Ja paavi vie paratiisiin kaikki ihmiset.

STARK. Kaikki ihmisetkö?

BJÖRN. Kaikki, joilla on rahaa, vahvasti rahaa, ja jotka maksavat.

STARK. Vai vahvasti rahaa… Mutta me talonpojat olemme köyhiä.

BJÖRN. Niin, paratiisia me emme jaksa ostaa. Meidän pitää tyytyä pieneen voikirjaan.

STARK. Voikirjaan! Mikä se on?

BJÖRN. Lupalippu syödä voita ja lihaa perjantaina ja muina paastopäivinä. Se ei maksa paljoa. Ainoastaan yhden äyrityisen.

STARK. Onpa siinäkin.

BJÖRN. Minä olen saanut sen aivan penningittä.

STARK. Munkiltako?

BJÖRN. Niin, mutta puhu hiljaa! Hän katsoo akkunasta. (Tuvan akkunaluukku työnnetään syrjään ja munkin päähineen verhoama pää pistäytyy siihen ja vetäytyy heti takaisin). Pääkauppias ajoi monella hevosella ja vaunuilla Tukholmaan; tämä munkki jäi tänne Itägötanmaalle kaupustelemaan.

STARK. Ja sinä ostit voikirjan?

BJÖRN. Sanoinhan, etten ostanut. Hän antoi sen ilmaiseksi, kun sai luvan oleksia meillä ja pitää kokouksen talonpoikain kanssa. Hän sanoi, että hän antaisi kernaasti sellaisen jokaiselle Itägötanmaan talonpojalle, kun meillä ei kasva öljypuuta, josta saisi ruokaöljyä paastonajaksi.

STARK. Hyvä munkki.

BJÖRN (kumartuen toisen puoleen ja ääntään hiljentäen). Voisi olla, jos ei hänellä olisi kiusoittava tapa lähennellä minun vaimoani.

STARK. Vaimoasi!

BJÖRN. Niin, hyvä naapuri. Hän pitää nytkin pirtissä kirottua kuherrustaan.

STARK. Entä vaimo?

BJÖRN. Kuuntelee häntä mesikielellä.

STARK. Sitä minä en sallisi.

BJÖRN. En minäkään. Mutta kun uhkaan ajaa pois munkin, nousee vaimo vimmaan. Jos muka loukkaamme tätä hurskasta isää, kohtaa meitä kaikkien pyhimyksien kosto. Vaimo väittää, että munkki opettaa hänelle hartaudenharjotuksia. Pyhä mies ei voi tehdä rikosta, ja jos tekisikin, niin hänellä on aneita vaikka kuin paljon.

STARK. Ja sinä et voi mitään?

BJÖRN. Olen yrittänyt turvautua pyhimysten apuun. Olen arvalla etsinyt kymmenestä pyhimyksestä sitä, joka auttaisi.

STARK. Kymmenestä pyhimyksestä! Tunnetko sinä niin monta taivaan peräpermannon polkijaa?

BJÖRN. Minä olen papin äpäräpoika, ja minusta aijottiin nuorena tehdä munkkia.

STARK. Miksi ei tehty?

BJÖRN. Hurskas isäni joutui riitaan armollisen piispansa kanssa, eikä minulle siitä syystä suotu erivapautusta äpäryydestäni. Niin en voinut päästä pyhään säätyyn.

STARK. Vaan tulit talonpojaksi ja otit vaimon.

BJÖRN. Josta minulle nyt on kiusaa… Kunpa vaan tietäisin, mikä pyhimys auttaisi. Hän on minua tutumpi taivaalliselle vallassäädylle. Pyhä Erik, Nikolaus, Yrjänä Jaakob, Sebastian, Knut, Olaus, Sigfrid, yksinpä äidillinen Birgitta ja siveä Gertrudkin näyttävät olevan hänen puolellaan. (Nousee). Mutta naapureita saapuu jo enemmänkin. Pian saamme kuulla, mitä munkilla on sanomista. (Talonpoikia, useilla aseita, saapuu vasemmalta metsän takaa.)

1:NEN TALONPOIKA. Hyvää päivää, naapurit.

BJÖRN. Rauha tultuanne.

2:NEN TALONPOIKA. Täälläkö aneidenantaja?

MESTARI JON (saapuu portaalle). Jumalan ja hänen sijaisensa pyhän isän armo on lähestynyt kyläänne, talonpojat. Apostolinen protonotarius ja referendarius sekä hänen pyhyytensä täysivaltainen komissari, kirkko- ja valtakuntaoikeuden tohtori Johan Arcimbold, joka on nyt Kööpenhaminan kautta Ruotsiin saapunut, on tästä ohikulkiessaan lähettänyt minut teidän luoksenne.

TALONPOJAT (ihmeissään). Meidän luoksemme!

MESTARI JON. Pyhä isä on tässäkin syntien raskauttamassa maassa tahtonut pystyttää erityisen armoistuimen, että voisitte ostaa sielunne vapaiksi hirmuisista kiirastulen tuskista.

STARK. Olemme köyhää väkeä. Miten kallis lie taksa?

JON. Pyhän isän sekä hänen armonsa apostolisen komissarin tahto on, että hinnat sovitetaan päästöähaluavain varallisuuden ja auliuden mukaan. En nyt ryhdy luettelemaan, mitä teidän kunkin pitäisi maksaa sovitukseksi äidin, sisaren tahi lapsen murhasta, kirkon varkaudesta, väärästä valasta, huoruudesta, sukurutsauksesta, noituudesta tahi muista sellaisista rikoksista, jotka kylläkin näyttävät suurilta ja muuten vaativat monta vuotta kestäviä ankaria katumustöitä, mutta jotka anekauppiaan uhriarkun ja punaisen ristin ääressä ovat köykäiset kuin höyhenet, niin että heti "kun raha kirstussa kilahtaa, niin sielu taivaaseen vilahtaa". Mutta teillä on suuri yhteinen rikos, jota ette voi äyrityisillä kuitata. Siihen vaaditaan katumusta.

TALONPOJAT. Mikä rikos?

JON. Se on kavallus.

BJÖRN. Emme ole kavaltajia.

KAIKKI TALONPOJAT. Emme ole kavaltajia.

JON. Ettekö ole? Jo yhdeksäntoista vuotta sitten valittiin Kristian toinen Ruotsin kuninkaaksi, ja Ruotsin kansa vannoi hänelle uskollisuutta. Kalmarin rakas yhteys oli jälleen lujitettu. Mutta jo muutaman vuoden perästä ruotsalaiset rikkoivat valansa ja luopuivat uskottomina kuninkaastaan. Siten vetivät he päällensä kunnottoman kavaltajan nimen.

TALONPOJAT. Ei.

JON. Todistaahan taivaskin teitä vastaan. Se on ankarasti rangaissut teitä. Sota kaikkine kauhuineen on raivonnut maassa, samoin taudit, kato ja muut Jumalan ja pyhimysten vihan merkit. Pahin kavaltaja on Hemming Gad. Häntä olette ihailleet, ja hän on teitä villinnyt. Ajatelkaapa, kuinka hänelle on käynyt.

STARK. Kuinka?

JON. Sitäkö ette tiedä? Asuuhan tämä kurja Rönön piispa aivan lähellä. Hänen sielunsa on jo saanut osansa tulikivijärvessä. Häneen on mennyt kaikki ne seitsemän perkelettä, jotka meidän herramme muinoin Galileassa sikalaumaan ajoi. Jos näkisitte hänen, kauhistuisitte. Pahan hengen riivaamana nauraa hän välistä, että kartanon vanhat holvit kajaavat. Silloin hän muka iloitsee vahingoille, joita hän on tehnyt tanskalaisille ja kuninkaan ystäville. Välistä hän taas, omaa kirottua tilaansa muistaen, pieksää vihan vimmassa nyrkkiään tammipöytään, samoilee kiroillen ja hammastakiristellen huoneiden läpi viskellen vanhoja huonekaluja seiniä vasten, niin että kalkin tomu täyttää huoneet. Sellainen on kirottu mies, joka on kuningastaan vastaan sotinut.

TALONPOJAT. Kauheata!

JON. Kaikki palvelijat ovat hänestä luopuneet. Ainoastaan yksi suomalainen noidan sukua oleva nuorukainen on hänen luonaan. Pian ovat he molemmat katottomina taivaan alla; sillä heidät ajetaan ulos Rönön kartanosta. He voivat tulla kerjäämään teiltä apua.

TALONPOJAT. (Katselevat ympärilleen.)

JON. Tahdotteko, että kirous maassanne jatkuu? Enteet ovat pelottavat. Taivaalla on nähty veripunaisia pilviä. Muutamin paikoin ovat kalliot hikoilleet verennäköistä nestettä. Ja aivan äsken on Ruotsin rannikolta löydetty mahdottoman suuri kala, jolla oli hirmuinen pää ja käärmeen kieli. Ennustettuja onnettomuuksia ette voi karttaa muuten kuin muuttamalla menettelytapaa. Kuningas Kristian lähestyy sotajoukkoineen näitä seutuja. Hän vaatii nyt vihdoinkin valtakuntansa hallituksen itselleen. Valitkaa, ketä kuulette! Sture on kutsunut teitä joukkoihinsa. Jos tottelette, tiedättekö, mitä tapahtuu?

TALONPOJAT. Mitä?

JON. Talonne polttaa kuningas Kristian. Mutta niin tyhmiä ette liene.
Seuratkaa minua kuninkaan joukkoon!

TALONPOJAT. Että herra Sten polttaisi talomme.

JON. Sitä ei hän uskalla.

HEMMING GAD (on tullut, Jaakko Kurki seurassa, metsästä ja kuullut viimeisen sananvaihdon). Mutta jos hän uskaltaisi!

JON (hämmästyen). Kirottu mies! Karttakaa häntä! Muistakaa sitä
hirmuisen suurta kalaa, jolla oli käärmeen kieli! (Juoksee pirttiin.
Talonpojat seuraavat häntä, jonka jälkeen pirtin ovi suljetaan. Gad ja
Kurki jäävät yksin pihaan).

GAD (katsoo kauan talonpoikain jälkeen ja puhkeaa sitten katkeraan nauruun). Jos perkele auttaisi minua viskaamaan nuo ja ne kaikki muut tanskalaisen tiikerikissan kitaan, niin olisi se kerran ollut osallisena hyvässä työssä. Hah, hah, haa! Ne pelkäävät minua. Ken ei minua pelkäisi? Minä elin kauan siinä helvetissä, jota sanotaan paavin hoviksi. Näin jumalan sijaisen rypevän ilkeimmässä riettaudessa.. Näin kauheimmat lokavirrat vyöryvän pyhyyden kukkuloilla. Näin pyhää hiippaa ja kardinaalin punaista päähinettä kantavain henkilöiden viettävän kemuja, joiden vertaisia irstaisuudessa eivät pakanuuden saastaiset metsiköt nähneet! Kyrie eleison! Näin sukurutsausta, näin salamurhia, Tiberiin viskattuja ruumiita. Kyrie eleison! Tätä nähdessäni kunnioitin niitä piispoja, jotka hylkäsivät alttarien laulut — Kyrie eleison! — pukeutuivat haarniskaan ja syöksyivät miekka kädessä mieltä virkistävään sodan pauhinaan. Miserere mei! Rinnassani mieltäetova inho kumarsin minä noille irstailijoille. Minä palvelin heitä. Minä olin sukkela, kekseliäs. He nauroivat jo, ennen kuin ehdin suutanikaan aukaista. Minulla oli päämäärä. Minä ajoin Ruotsin vapauden ja itsenäisyyden asiaa. Isänmaa ja oma kansa ovat ainoat, joiden vuoksi kannattaa elää. Muu kaikki halveksittavaa. Vastustajani minua pelkäsivät. Minä heitä halveksin. Mutta vielä enemmän halveksin minä niitä, jotka irstaisesta Roomasta odottivat ohjetta toiminnalleen ja omilletunnoilleen..

KURKI. Mutta Rooma on rangaissut teitä.

GAD. Hah hah haa! Rooma ei ole rangaissut. Kun Ruotsin valtionhoitajalla ei ollut rohkeutta panna olkapäätä kukkulalta heitettyä pyörää vastaan, ovat vihamieheni saaneet minut satulasta heitetyksi. He ehkäisivät työni Ruotsin hyväksi. Mutta minä nauran heille, hah hah haa! He ovat pelänneet minua kaikki nuo hengelliset ja maalliset mahtimiehet, jotka eivät ole ymmärtäneet eivätkä ymmärrä, mitä isänmaan ja kansan onni vaatii, vaan näkevät ainoastaan omat etunsa ja niiden tähden matelevat tanskalaisen kuninkaan jaloissa. He pelkäävät minua satulassa ollessani, pelkäävät vielä jalkamiehenäkin. Siksi eivät antaneet minulle Rönössäkään rauhaa, vaan karkottivat sieltä. Hah hah haa! Mutta minä elän vielä. Minä tahtoisin elää sata vuotta pitääkseni heitä pelossa ja saadakseni kerran nähdä oikean kauhun heidän kasvoillansa.

KURKI. Olisiko se Ruotsin onneksi?

GAD. Sinä puhut vielä Ruotsin onnesta, nuori mies. Kuinka vapaa ja onnellinen olisikaan tämä maa, jos kaikki sen miehet voimansa sen hyväksi uhraisivat! Suurmiesten vilpistellessä voi toivoa vielä. Jos kansa olisi uskollinen itselleen, rakastaisi itsenäisyyttä ja vapautta, niin tarvittaisiin vain yksi Engelbrekt vielä, ja silloin… silloin… (liikutettuna). Ei, kansakin karttaa minua jo. Siihen on jo mädännys levinnyt. Kaikki on mennyttä. Miksi eläisit, Hemming Gad? Elän kostaakseni.

KURKI. Täällä on munkki villitsemässä.

GAD. Niitä on jokapaikassa. Tekisipä mieleni sanoa, että kaikin paha on heidän työtään. Raamatun kertoja on varmaankin erehtynyt sanoessaan perkeleen tulleen paratiisiin käärmeen muodossa. Se on tullut sinne hengellisen miehen hahmossa. Munkit ja prelaatit ovat saaneet kaikki palvelijanikin luotani lähtemään. Miksi et sinä mene?

KURKI. Syy, jonka tähden palvelukseenne tulin, ei vielä ole hävinnyt.

GAD. Sinä tahdot itsepäisesti kulkea kanssani turmioon.

KURKI. Tahdon palvella teitä.

GAD. Miksi voitoksi?

KURKI. Meillä siellä Suomessa on järvi järven vieressä. Ja yhtä uskollisesti kuin taivas säilyttää sinensä, yhtä uskollisesti järvet sen kuvastavat. Minä olen kasvanut Suomen järvien rannoilla, ja teissä näen taivaan korkean sinen.

GAD. Viiden haavan nimessä, poikani, sinä kosketit sieluuni. (Huutaa tupaan). Hoi, miehet, kuulkaa!

KURKI (juoksee pirtin ovelle ja kolkuttaa). Tulkaa! Herra electus puhuu! (Ovi aukeaa ja muutamia talonpoikia ilmestyy).

JON (huutaa tuvasta). Muistakaa, hän on kirottu mies, Kaikkien hylkäämä.

GAD. Niin muistakaa, että Rooman hovi sekä Ruotsin mahtimiehet, prelaatit ja ritarit, ovat minut kirkostaan hylänneet. Mutta Ruotsin rahvaan kanssa on minulla yhteinen oikea kirkko Jumalan antama temppeli, jonka alttarille meidän kaikkien tulee vilpittömästi ja auliisti uhrimme tuoda. Se on isänmaa. Se ei hylkää meistä ketään, jos emme me sitä hylkää. Kuinka te, miehet, tätä kirkkoa palvelette?

1:NEN TALONPOIKA. Miten milloinkin.

GAD. Se on sopimaton sana rehellisen miehen suussa. Ihailetteko te viiriä, joka liekkuu tuulen mukaan? Jos niin teette, olette paljon kehnommat kuin se. Sillä kun viiri vaappuu sinne tänne, noudattaa se virkavelvollisuuttaan. Sitä vastoin teidän, oikeina Ruotsin miehinä, pitäisi olla lujia kuin vaarumaton kallio, miehuullisesti uskaltaa veri, henki ja maalliset edut isänmaan puolesta, kaatua taistelussa, mutta ei koskaan väistyä.

BJÖRN. Johda meitä, me seuraamme sinua.

KAIKKI TALONPOJAT. Johda meitä!

STARK. Vie meidät taisteluun, tanskalainen on tulossa.

GAD. Olen teitä ennen johtanut. Nyt en voi.

BJÖRN. Miksi et?

GAD. Sanoinhan etten voi.

1:NEN TALONPOIKA. Miksi puhut sitten hengen ja veren uhraamisesta? Itseäsi säästät.

GAD. Mitä sanot mies? Olenko minä säästänyt itseäni. Melkein sadassa taistelussa olen taistellut tanskalaisia vastaan. Nyt olen koditon kuin pakeneva lintu. Olen pakotettu kerjäämään teiltä kattoa pääni päälle, ja sitten täytyy hakea sitä kaukaisesta Kastelholmasta.

JON (talonpoikain takaa). Olet saanut palkkasi.

GAD. Ken lausui niin? Haluaisin katsoa miehen silmiin.

BJÖRN. Munkki.

GAD. Suokaa minun nähdä hänet!

BJÖRN. Kernaasti. (Starkille) Tule naapuri! (Björn ja Stark menevät pirttiin ja taluttavat sieltä Jonin, joka vastahakoisesti seuraa).

GAD (tarkastelee munkkia silmiin, viskaa sitten pois hänen päähineensä ja, kun Jon tapailee väkipuukkoa, tempaisee häntä voimakkaasti käsivarresta kiinni). Tässä näette tanskalaisen veijarin, isänmaan nimessä pyydän teiltä köyden, että hirtämme hänet. Sen palkan olen hänelle vannonut.

JON. Jos taivaan vihaa pelkäätte, älkää minuun koskeko.

GAD. Jos on suonissanne tilkkaakaan rehellistä ruotsalaista verta, niin älkää epäilkö. Köysiä!

BJÖRN. Olen sittenkin osannut oikeaan pyhimykseen. Ripustettakoon viettelijä! Minä olen valmis.

STARK. Kuolkoon koiran kuoleman! (Björn tuo köyden. Jonin kädet sidotaan. Hänet viedään vasemmalle puun alle. Pari miestä pitää sideköysistä; toiset laativat surmasilmukkaa puunoksaan.)

JON (tuskissaan). Päästäkää! Henkeni on kuningas Kristianille kallis.

GAD. Tietysti. Sinunlaisiasi veijareita ei Tanskassakaan joka pirtissä kasva.

JON. Jos minut hirtätte, hirtättää kuningas sata itägööttalaista talonpoikaa.

GAD. Niinkö vähän? Sittenhän hänestä on tullut lempeä mies.

JON. Hän hirtättää tuhannen.

GAD. Ne eivät ole hänen käsissään.

JON. Ennen kuin luulettekaan. Hän purjehtii juuri Tukholmaa vastaan, mutta ottaa mennessään Nyköpingin.

GAD. Ottaa? Ruotsin vahvimman linnan?

JON. Miekanlyönnittä. Sanotaan vaan tunnussana »Kalmarin rakas yhteys», ja silloin avaa Sten Kristerinpoika linnan portit Tanskan joukoille. Ken on silloin teidän herranne, talonpojat? Jos hiuskarvaani koskette, saatte hirmuisen koston.

GAD (vilkkaasti). Hirteen konnat Ja kuulkaa sitten, ystävät! (Kaikki talonpojat nekin, jotka Jonia köysissä pitävät, kääntyvät häneen päin.) Kun paholainen haastaa, sekoittaa se valhetulvan joukkoon siteeksi totuuttakin. Tuo petturikin puhui nyt rahdun totta. Sten Kristerinpoika luovuttaa valapattoisesti Ruotsin vahvimman linnan maan viholliselle. Se saa siitä hyvän tuen, ja sen joukot tulvivat sitten hävittäen näiden, seutujen yli. Ylimykset vetävät Ruotsin turmioon, elleivät kansan syvät joukot estä sitä. Sallimmeko me sen tapahtua? Olemmeko toimetonna pimeyden valtojen toimiessa? Tehkäämme nyt sodan alussa teko, joka innostuttua kaikkia rehellisiä maan puoltajia ja hämmästyttää pettureita. (Björnin vaimo hiipii miesten taitse mestari Jonin luo, katkaisee köydet puukolla ja rientää sitten tanskalaisen kanssa vasemmalle.) Taalalaiset ovat ennen olleet esimerkin antajia. Näyttäkäämme nyt, ettei Itägötanmaan miesten isänmaallinen into ja urheus ole pienempi kuin heidänkään. Vapauden rakkaus täyttää rinnat täällä niinkuin Engelbrektin Kuparivuorellakin.

TALONPOJAT. Hyvä! Hyvä!

GAD. Todistakaamme se! Temmaiskaamme Nyköpingin linna petturin käsistä tanskalaisten nenän edessä.

BJÖRN (keskeyttäen). Missä on tanskalainen?

KAIKKI (hämmästyen). Hän on karannut! Kuinka hän katkaisi köydet?

GAD. Tuo liukas käärme on taas livahtanut käsistäni.

BJÖRN. Mitähän pyhimystä hän palvelee?

GAD. Ettekö tiedä, että perkele auttaa usein omiaan ihmeellisesti. Vaan nyt on hetket kalliit. Täytyy koettaa, ken on ennen Nyköpingissä. Jos olisi minulla siivet, niin lentäisin sinne, valloittaisin linnan yksin, lain sain tunnussanan heittiöltä. Ollappa edes oiva ratsu.

BJÖRN. On. Petturin konkari tuolla tallissa.

GAD. Joudu! Näytä! Toiset jälestä rientäkää! (Rientää Björnin kanssa ulkohuoneen taa. Pois kiitävän ratsun jalkaintöminä kuuluu.)

STARK (kulkien toisten jälestä). Niin kiitää kuin hornaan. Ja velho hän on miehekseen. (Menee. Jon ja Björnin vaimo tulevat vasemmalta.)

JON. En todellakaan kadu, että soin sinulle, vaimo, ystävyyteni onnen; sillä sinä olet pelastanut henkeni. Mutta jos neuvot, mikä auttaa minut täältä nopeasti Nyköpinkiin, olet ansainnut kaksinkertaisen kiitollisuuteni. Oman juoksijani vei tuo kirottu.

VAIMO. Käy tänne, ystävä! Björn ei ottanut hevostaan pellon takaa. Sekin on hyvä juoksia, vaikkei olekaan korskea sotaorhi. Ja ehkenpä minä voin näyttää sinulle oikotien.

JON. Tee se, niin lähetän sinulle Kööpenhaminasta sinisestä Flandrian verasta tehdyn viitan. (Menevät oikealle pirtin taa.)

KOLMAS NÄYTÖS.

Ensimäinen kuvaelma.

Suuri huone Tukholman italian eteläisimmässä tornissa. Pari holviakkunaa perällä. Ovi vasemmalta.

Kristina Gyllenstjerna oikealla polvillaan pyhän Erikin kuvan edessä. Elsa akkunasta ulos katsomassa.

KRISTINA (nousten pyhimyksen kuvan edestä). Näetkö, kuinka nyt on?

ELSA. Armollinen rouva, ne väistyvät.

KRISTINA. Väistyvät! Ketkä?

ELSA. Meikäläiset.

KRISTINA. Ah, onko Pyhä Erik hylännyt meidät?

ELSA. Siltä näyttää, armollinen rouva.

KRISTINA. Minä en kuule ammuntaa.

ELSA. Tanskalaiset ovat vallanneet meidän joukkojemme kanuunat. Ruotsin miehet peräytyvät metsään ja vihollinen vainoaa heitä.

KRISTINA. Missä on tähtemme, tähtemme! (Heittäytyy polvilleen Erikin kuvan eteen.) Kansamme turva, miksi hylkäät meidät? Miksi suojelit maatamme tähän asti? Pitikö sen vapaan meren helmasta kohota, että kantaisi orjuuden kahletta. Sen päilyvät vedet, virrat ja kohisevat kosket, sen metsien juhlallinen humina puhuvat vapauden kieltä. Vapauteen on kansamme tottunut. Sitä puolustaessasi sait sinäkin kutsun tulla vastaanottamaan taivaallisen perinnön kallisarvoista aarretta. Sinä olet nyt valkeuden isän luona. Puhu puolestamme! Pyhin suojeluspatroonamme, miksi hylkäisit kansasi nyt? Miksi antaisit särkyä työn, jonka oma autuas henkesi suunnitteli? Ei, sinä et hylkää meitä. Ahdistuksen aikana lähetit sinä meille Engelbrektin, pienen miehen, jolla oli voimakas katse, selkeä otsa ja sankarisielu. Sinä soit hänen käteensä oman säihkyvän kalpasi, jolla hän, Gideonimme, löi kansasi sortajat. Se välkkyi taivaan sinestä Brunkevuoren taistelijoille ja muutti voitoksi uhkaavan tappion. Suo joukkosi nytkin nähdä se! Kansamme äitien ja tyttärien nimessä kiitän sinua kaikesta, mitä olet Ruotsin miesten sallinut tämän maan ja kansan hyväksi tehdä. Minä kiitän sinua Engelbrektin, Sturen ja Hemming Gadin työstä. Oi anna hänellekin, joka minulle on rakkain, sija kansamme sankarien joukossa. Suo jälleen voitonseppeleen loistaa! Tee epätoivon päivästä riemun ja kunnian päivä!

ELSA (iloisesti). Armollinen rouva.

KRISTINA (nousten vilkkaasti). Mitä nyt?

ELSA. Pyhä Erik on kuullut rukouksenne.

KRISTINA. Mitä sanot? (Rientää akkunaan.)

ELSA. Huomaatteko, armollinen rouva? Tanskalaiset peräytyvät takaisin metsästä ja ruotsalaiset vainoavat heitä.

KRISTINA. Oi huomaan, huomaan.

ELSA. Huomaatteko, kuinka Ruotsin päälippu kulkee eteen päin tanskalaisten joukkojen läpi?

KRISTINA. Huomaan, huomaan.

ELSA. Näettekö, kuinka uljaasti sen kantaja ratsastaa?

KRISTINA. Näen. Se on nuori orpanani Kustaa Erikinpoika. Mutta eikö sinulla ole silmiä nähdä korkeaa soturia, joka ratsastaa hänen rinnallaan ja edellekin tunkeutuu?

ELSA. Armollinen rouva, kuinka en näkisi ja tuntisi joukon johtajaa, jaloa Sten herraa. Kaikki pyhimykset häntä suojelkoot!

KRISTINA.

Lukemattomat kerrat olen minä saman toivomuksen lausunut. Vaimon osa on iloita miehensä menestyksestä ja surra hänen vastoinkäymisistään. Hän seuraa hartaalla osanotolla kaikkia puolisonsa toimia, vähäpätöisimpiäkin, mutta erittäinkin hänen suuria ponnistuksiaan isänmaan ja kansan hyväksi. Samoilla tunteilla, kuin minä tästä tornista katselen nuoremman Sten Sturen taistelua toista Kristiania vastaan, katseli aikoinaan Ingeborg rouva pohjoisesta tornista vanhan Sten herran taistelua Brunkevuorella, ja hänen rukouksensa olivat yhtä palavat kuin minunkin. Samanlaisella hartaudella seurasi myöskin Engelbrektin vaimo miehensä jaloa työtä. Uskallan asettaa itseni näiden ylevien naisten rinnalle, koska tiedän, että rakastan isänmaata yhtä lämpimästi kuin hekin.

ELSA. Siinä, armollinen rouva, ei teitä kenkään voita.

KRISTINA. En tahdokaan jäädä jälelle. Mutta kuinka on taistelukentällä?

ELSA. Hurraa! Tanskalaiset on lyöty!

KRISTINA. Jumalan ja pyhän Erikin avulla.

ELSA. Kuningas Kristian vie joukkonsa laivoihin.

KRISTINA. Ja Sten marssii kaupungin eteläistä porttia kohden. Hän on kohta täällä.

ELSA (surullisesti). Moni kunnon poika jäi kuolleena kentälle.

KRISTINA. Isänmaan puolesta, Elsa. Mutta onko tuossa soturiparvessa joku nuori sankari, jonka elämä on sinulle erittäin kallis?

ELSA (Katsoo maahan.)

KRISTINA. Sinä et sano mitään, mutta minä näen vastauksen. Kenties nuori serkkuni Kustaa?

ELSA. Ei, armollinen rouva.

KRISTINA. Lauri Sparre tahi kenties hänen veljensä Yrjö?

ELSA. Ei, armollinen rouva.

KRISTINA. Kenties sitten —

ELSA. Älkää arvatko, armollinen rouva. Olisin iloinen, jos tietäisin, että hän on ottanut osaa tähän kunniakkaaseen taisteluun. Mutta hän ei ole täällä. Hän Iäksi herra electuksen kanssa.

KRISTINA. Jaakko Kurki. Tuo suomalainen nuorukainen on jalon miehen alku. Oletko kuullut hänestä?

ELSA. En, armollinen rouva.

KRISTINA. Kun electus karkoitettiin Rönöstä, on Kurki seurannut häntä.
Minne he menivät, en tiedä.

ELSA. Olisivatko he piilossa vaaran uhatessa isänmaata?

KRISTINA. Se ei ole Hemming Gadin tapa.

ELSA. Tuskinpa hänen palvelijansakaan.

KRISTINA. Ei, ei. Varmaankin heistä saamme kohta kuulla.

PALVELIJA (ovesta tullen). Hänen herruutensa valtionhoitaja.

STURE (saapuen ja kiireesti heittäen kypärinsä). Iloitse Kristina! Jumala ja pyhä Erik ovat meille voiton antaneet. (Sulkee puolisonsa syliinsä.)

KRISTINA. Onni sinulle, sankarini, ja onni isänmaalle.

STURE. Eikö sinulle?

KRISTINA. Pyhä Gertrud ei saatuansa taivaalta anomansa merkin ollut sen onnellisempi kuin minä nyt.

STURE (katsahtaen pyhän Erikin kuvaan). Sinä olet rukoillut.

KRISTINA. Se oli minun taisteluni.

STURE. Sukulaisesi Erik Vaasa poikineen sekä jotkut muut ylimykset haluavat sinua onnitella. Käymmekö alas heitä vastaan?

KRISTINA. Miksi emme täällä, josta näemme kentän?

STURE. Niin, miksi emme. (Palvelijalle.) Anna ylimysten tulla. (Erik
Vaasa, Kustaa Erikinpoika, Maunu Gren, Knut Eskilinpoika, Lauri ja Yrjö
Sparre sekä piispa Matias saapuvat.)

STURE. Tervetuloa, jalot toverit! Ja teidän armonne piispa Matias! Mikä tuo teidät tänne?

MATIAS. Kiirehdin harmaa-veljesten luostarista onnittelemaan teidän herruuttanne. Ovathan pyhimykset teille voiton suoneet. Hänen pyhyytensä paavin legaatti aikoo myöskin tulla teidän herruuttanne tervehtimään.

STURE. Huomaavaisuutenne ilahduttaa minua. Hänen armonsa legaatin käynnistä iloitsen jo edeltäpäin. Hänelle on juhlallinen vastaanotto valmistettava.

MATIAS. Te ette ole vielä kohdanneet häntä?

STURE. En. Puolisoni Kristina on käynyt hänen luonaan.

MATIAS. Legaatti voi olla Ruotsissa oloonsa tyytyväinen.

STURE. Toivon sitä. Mutta teidän armonne ei lähettänyt minulle huoveja.

MATIAS. Pyydän anteeksi, teidän herruutenne. Mutta —

STURE. Ei mitään selityksiä, arvoisa isä. Pyhän Erikin avulla tulimme hyvin toimeen. Mutta sinulla, Kristina on syytä ylpeillä sukulaisestasi Kustaa Erikinpojasta. Nämä toiset urheat miehet eivät pahastune, jos sanon, että hän on tänä päivänä ollut kaikkein urhokkain.

ERIK VAASA. Ilo kuulla pojastani. Mutta hänen sukulaistaan, Ruotsin valtionhoitajaa, ei ole silloin toisten joukkoon luettu. Eikö hän ollut urhokkain kaiteista?

TOISET YLIMYKSET. Oli, oli. —

KRISTINA. Kiitos, lanko! Kiitos, jalot herrat! Vaikka olenkin ylpeä Stenistä, onnittelen kuitenkin sinua, nuori Kustaa serkku. Sinä teet vielä paljon Ruotsin hyväksi.

KUSTAA ERIKINPOIKA. Suokoon sen Jumala ja pyhä Eerikki-kuningas!

PALVELIJA (tulee ilmoittamaan). Jalosukuinen ritari Sten Kristerinpoika
Nyköpingistä.

STEN KRISTERINPOIKA (saapuu kurjannäköisenä, paljainpäin, aseetonna.
Häntä saattavat Olaus Björn ja Lasse Stark. Heidän jälessään tulee
Hemming Gad ja Jaakko Kurki asettautuen toisten taakse).

STURE. Teitä, herra ritari, emme ole pitkiin aikoihin nähneet. Vaan mikä teillä on? Onko Nyköping raunioina?

STEN KRISTERINP. (sortuneesti). Se on turvallisempi kuin kenties koskaan ennen.

STURE. Miksi siis itse saavutte niin turvatonna?

STEN KRISTERINP. Jos vanki on turvaton, niin olen minäkin.

STURE. Vanki? Missä teidät on vangittu?

STEN KRISTERINP. Nyköpingin linnassa.

STURE. Ken on vanginnut? Selittäkää! Ja jos teille on tehty vääryyttä ja väkivaltaa, niin se kostetaan, niin totta kuin minua auttakoon Jumala ja Pyhä Eerikki-kuningas.

STEN KRISTERINP. Kuulkaa siis! Ja kuulkoot kaikki nämä herrat! Liukkaat kielet, joita en tahdo mainita, viekoittelivat sydämeni pois oikeasta isänmaasta, omasta kunniasta, valasta ja rehellisyydestä, niin että kirosin teidät, oikean herrani, ja päätin ensimäisenä avata minulle uskotun linnan Tanskan kuninkaalle.

STURE. Pyhän Erikin nimessä, onko Nyköping kuningas Kristianin vallassa?

STEN KRISTERINP. Ei. Mutta se ei pyhän Bodvidin parran kautta, ole minun ansiotani. Minä olin suostunut aukaisemaan sen hänen joukolleen heti, kun määrätty tunnussana portilla lausutaan. Tanskalaiset joukot lähestyivät, tunnussanaa odotettiin. Se kajahtikin porttien takaa. Ne rentoutettiin selälleen, ja sisään astui teidän uskollisin kannattajanne miehineen. Hän vangitsi minut kavaltajana. Häveten jätin hänelle miekkani, jota en enää tarvitse. Linnanne vankiholvissa on kuitenkin joku tyhjä komero, jossa ruumiillisesti ja henkisesti sairas mies saa päättää tahratun elämänsä. Suokaa siis kahleet ja pimeä tyrmä! Niin on helppo kuolemaa odottaa. Odotus ei ole pitkä.

KRISTINA (puhuttuaan hiljaa Elsalle, joka poistuu). Valtionhoitaja sallinee, että tälle jalolle ritarille valmistetaan huone ja hoitoa linnassamme?

STURE. Arvasit ajatukseni, Kristina. Ritarille on sattunut onnettomuus. Häneltä ei saa mitään puuttua. (Kristina rientää ulos.) Mutta ken on ollut valpas minun puolestani? Ken esti linnan luovutuksen?

STEN KRISTERINP. (viittaa Hemming Gadiin). Hän ei liene tuntematon.
(Poistuu talonpoikain saattamana.)

STURE. Te, herra electus! Enkö teitä huomannut? Varmaankin te voitte hyvin?

GAD. En niin hyvin, ettei aikeessaan onnistunut petturi voisi voida, paremmin; mutta en kuitenkaan niin huonosti, ettei omaan kuoppaansa langennut kavaltaja ansaitseisi enemmän hyväntahtoisuuttanne.

STURE. Oiva työnne on teille palkintona.

GAD. Tietysti minulle, joka olen tehty kurjaksi jalankulkijaksi, on ilo syöstä maahan joku pöyhkeä satulassa istuja.

STURE. Teidän onnettomuutenne, herra electus, ansaitsee kyllä säälimistä.

GAD. Mutta ei turvaa eikä suosiota. Edukkainta on ruveta kulkemaan kavaltajan kengillä, imarrella teidän herruuttanne menestyksen hetkillä, muuten kietoa takananne juonia maan vihollisen kanssa, ja kun sitten tarttuu omaan satimeensa, näyttää murheellista naamaa ja ottaa vastaan teidän hennon hyväntahtoisuutenne huolenpito.

MATIAS. Ketä tarkoittaa tuo katkeruus?

GAD. Ei ketään, johon se ei koske. Itse parhain tiedätte, millä kädellä te kapustaa liikutatte.

MATIAS. Minä en ole kattilan ääressä.

GAD. Mutta te kuitenkin keitätte. Varokaa vain, ettei keitos liiaksi väkevöidy.

STURE. Toivon, ettette te, herra electus, tahtoisi katkeroittaa iloa, jonka tunnemme voiton jälestä. Lähin velvollisuus on nyt meillä neuvotella taistelun jatkamisesta. Kun vihollinen levähtää, tekee hän epäilemättä uuden hyökkäyksen.

MATIAS. Teidän herruutenne vapauttanee meidät yhteistyöstä kirouksen alaisen miehen kanssa?

ERIK VAASA. Herra electus on urhotyöllään ansainnut oikeuden ottaa osaa neuvotteluihimme.

KNUT ESKILINPOIKA ja MATIAS. Ei.

VAASAT JA MAUNU GREN. On.

GAD. Täällä äänestetään minun kunniastani. Hyvät herrat, en kerjää teiltä arvoa, en kerjää armoa. Ruotsalaisnimen kunnian vuoksi olen lyönyt monta kovaa iskua. Viiden haavan nimessä, haluaisinpa lyödä vielä yhden kovimman iskun oman kunniani vuoksi. Ehkenpä se sattuisi kaikkiin niihinkin, jotka ovat olleet osallisina Sten Kristerinpojan kavalluksessa. (Aikoo lähteä, mutta pysähtyy, kun palvelija saapuu.)

PALVELIJA (ovesta tullen). Kuningas Kristianin airut pyrkii valtionhoitajan puheille.

STURE. Hän tulkoon!

MESTARI JON (saapuu). Hänen majesteettinsa Kristian toinen, Tanskan,
Norjan ja Ruotsin kuningas —

GAD. Pysähdy! Joku päivä sitten väitit Itägötanmaan talonpojille, että kuningas Kristian saa ilmaiseksi Nyköpingin. Nyt sanot jo koko Ruotsin hänen omakseen. Ajattelepa! Jos herrasi valta kasvaa samassa määrässä kuin sinun valheesi, voit sinä aivan pian saada läänityksen jossakin muussa taivaankappaleessa, kenties kuussa.

JON. Teiltä ei liene unohtunut, että kuningas Kristian tunnustettiin jo 20 vuotta sitten Ruotsin kuninkaaksi.

GAD. Eikä sinulta liene unhottunut, että sinun näköisesi kuningas Kristianin kätyri oli muutamia päiviä sitten saada Ruotsin talonpojilta hirsipuukuoleman.

JON. Niin voi käydä, kun kirottu mies saa kansaa johtaa.

STURE. Asiaasi, airut! Mitä tahtoo kuningas Kristian?

JON. Rauhaa ja sovintoa.

STURE. Niin minäkin.

JON. Hänen majesteettinsa luottaa teidän herruutenne rehelliseen tahtoon. Hän luulee, että välitön keskustelu teidän kanssanne poistaisi esteet keskinäisen ymmärtämisen ja sovinnon tieltä.

STURE. Tämä ajatus lisää kunnioitustani kuningastanne kohtaan.

JON. Hän toivoo tilaisuutta persoonallisesti puhutella teitä.

STURE. Hän ei voi toivoa sitä hartaammin kuin minä.

JON. Hän ehdottaa, että teidän herruutenne kohtaisi hänen majesteettiaan kuninkaallisessa komentajalaivassa.

STURE. Kuninkaan laivassa?

JON. Hänen majesteettinsa pitää mahdottomana, että teidän herruutenne epäileisi turvallisuuttaan. Hän on kuitenkin tavallisuuden mukaan lähettänyt neljä tanskalaista aatelismiestä panttivangeiksi, ettei mielessänne syntyisi epäluulon varjoakaan.

STURE. Kuinka voisin epäillä hänen majesteettiansa? Hyväksyn ehdotuksen. Seuraan teitä.

GAD. Sitä ennen on teidän herruudellanne kaksi tehtävää.

STURE. Mitkä ne ovat?

GAD. Sanoisin ne mieluummin tämän viettelijän poissa ollessa.

STURE. Saatettakoon airut ulos! (Airut saatetaan pois.) Nyt, herra electus. Mitkä ovat tehtävät?

GAD. Määrätkää seuraajanne, ja työntäkää miekkanne minun rintaani!

STURE. Miksi?

GAD. Koska ei valtio voi tulla toimeen päämiehettä ja koska vasta minut murhattuanne te pääsette tanskalaiseen laivaan.

STURE. Säädättekö te minulle lakia, herra electus?

GAD. Ei suinkaan. Te olette päättäneet mennä kuningas Kristianin laivaan. No niin, te menette. Ken sen voisi estää? Mutta te ette sieltä palaa.

STURE. Ken on sen sanonut?

GAD. Kokemus. Minä tunnen tanskalaisen.

STURE. Kaiketi minulla on oikeus uskaltaa oma henkeni?

GAD. On tietysti Mutta minä olen useasti tavannut saman tanskalaisen koiran, joka äsken tässä seisoi, viettelysretkillä Ruotsissa ja aina temmaissut hänen saaliinsa. En tahdo nähdä, että Ruotsin vallan päämies lapsellisen herkkäuskoisena astuu mokoman petturin ansaan.

STURE. Olen sanonut, minä menen.

ERIK VAASA. Ei, älkää menkö, se olisi meille kaikille turmioksi.

GAD (itsekseen). Oikein, Vaasa! Mutta toisellainen apu on tässä tarpeen (pistäikse ulos).

STURE. Tekin, Erik Juhananpoika. Pelkäättekö te?

ERIK VAASA. Muistan Elfsborgin puolustajain kohtaloa, jotka Kristian. turvallisuuden lupauksensa rikkoen, murhautti.

MAUNU GREN. Minä muistan norjalaista Knut Alfinpoikaa, joka sai surmansa tanskalaisessa laivassa. Hänkin meni rauhasta neuvottelemaan.

STURE. Vaikka kaikki tanskalaiset olisivat sanansa rikkojia ja pettureita, en minä tahdo rikkoa sanaani. Olen sanonut, minä menen.

ERIK VAASA. Sitten teidän herruutenne määrätköön, ken on oleva johtajamme.

STURE. Onko teidän mahdoton ajatella, että kuningas Kristianissa on rehellisyyttä.

MAUNU GREN. Yhdessä tapauksessa sadasta kenties. Jos lähdette, määrätkää seuraaja!

MOLEMMAT VAASAT ja SPARRET. Määrätkää seuraaja!

STURE. Valitkaa itse! Jokainen teistä kelpaa siihen yhtä hyvin kuin minäkin. Ruotsi voi kyllä tulla minutta toimeen.

KRISTINA (on saapunut Gadin seuraamana taluttaen pientä poikaa kädestä, käsivarrella pieni tyttö). Entä me, rakas Sten?

STURE (katsoo heihin. Värisevin äänin). Sinä Kristina! Niilo poikaseni!
Magda, pikku enkelini!

KRISTINA. Jätätkö sinä meidät?

PIKKU NIILO. Älä mene, rakas isä!

STURE. Pyhä Eerikki-kuningas! Minä olen voitettu. Nuo kirkkaat silmät, tuo rukoileva katse! Ne ovat kaikkia valoja voimakkaammat. Airut tänne! (Palvelija vie lapset pois.)

GAD (tyytyväisenä käsiään mukeltaen). Karitsat eivät ole koskaan paremmin karhua auttaneet. Älykkäämpää iskua en muista lyöneeni.

JON (saatetaan sisään).

STURE. Olen muuttanut mieltäni. En saavu kuninkaan laivaan. Voittajana en olekaan velvoitettu hänen majesteettiansa etsimään.

JON. Hänen majesteettinsa on halukas saapumaan teidän luoksenne, jos lähetätte muutamia tunnettuja miehiä panttivangeiksi.

STURE. Oliko kuninkaalla kaksi ehdotusta?

JON. Toinen sille varalle, että ensimäinen hylätään.

STURE. Minä hylkään kummankin.

GAD. Teidän herruutenne, jälkimäinen olisi hyväksyttävä. Olettehan sanoneet haluavanne persoonallista yhtymistä.

STURE. Kenpä uskaltaisi panttivangin vaaralliseen toimeen?

GAD (rohkeasti). Minä ensimäisenä.

STURE (terävästi). Te, herra electus?

GAD. Niin, jos suotte sen kunnian. Katson kernaasti läheltä sipulilta katkuavaa hornan pesää.

JAAKKO KURKI. Minä seuraan herra electusta.

KUSTAA ERIKINPOIKA. Minä olen myöskin halukas.

LAURI SPARRE. Ja minä.

YRJÖ SPARRE. Ja minä.

STURE. Siis tohtori Hemming Gad ja vapaasukuiset nuorukaiset Kustaa
Erikinpoika Vaasa, Jaakko Knuutinpoika Kurki, Lauri Siggenpoika
Sparre ja hänen veljensä Yrjö. (Jonille.) Hyväksyykö kuningas nämä
panttivangit?

JON. Hyväksyy.

STURE. Menkää siis! Odotan kuningasta pyhän Nikolauksen sakaristossa.

GAD. Minäkin siis vielä kelpaan johonkin. Viiden haavan nimessä, tanskalainen on myöntänyt Hemming Gadille miehen arvon; sittenkuin Ruotsin mahtimiehet ovat sen kieltäneet. Sen huomautan teille, hyvät herrat, lähtiessäni matkalle, jonka loppu, sanon sen ilman pelkoa, näyttää pimeältä.

STURE. Herra electus!

GAD. Niin, electus… valittu, mutta myöskin hylätty. Hylätty ase ruostuu. Hylätty mies halveksii ja vihaa. Hyvästi! (Menee airueen jälestä.)

ERIK JUHANANP. Poikani!

KUSTAA ERIKINP. Jos Jumala ja pyhä Erik sallivat, palaan minä elääkseni
Ruotsin hyväksi. (Menee toisten seurassa.)

STURE. Valmistautukaamme nyt kuningasta kohtaamaan. Ketkä ovat silloin läsnä? Kenties hänen armonsa piispa Matias?

MATIAS. Jos teidän herruutenne suvaitsee.

STURE. Ja te, Erik Juhananpoika?

ERIK VAASA. Teitä ja isänmaata palvellakseni.

STURE. Ajattelen vielä hänen armoaan apostolista komissaria.
(Matiaalle.) Häntähän voidaan odottaa tänne?

MATIAS. Hänen pitäisi jo olla täällä.

STURE. Käykäämme häntä vastaan.

PALVELIJA (ovesta tullen). Hänen armonsa apostolisen istuimen protonotarius ja hänen pyhyytensä paavin ylikomissari Arcimbold.

STURE. Se on siis myöhäistä. (Sisään astuu joukko hovipoikia palavat vahakynttilät kädessä. He muodostavat kunniakujan. Sen lävitse kannetaan samettityynyllä paavin vaakunaa. Sitten saapuu Arcimbold kantaen punaista ristiä. Hänellä on seuralainen, joka kantaa kokoonkäärittyjä anekirjoja.)

ARCIMBOLD. Jumalan ja pyhän isän armo teidän herruudellenne, perheellenne ja koko hoviväellenne!

STURE. Kiitos suosiollisesta tervehdyksestä ja ilosta nähdä teidän armoanne.

ARCIMBOLD. Ilo on minulle ainakin yhtä suuri. Suosiollisen suojeluksenne turvissa olen maassanne toiminut. Kiitollisuuden ja kunnioituksen osoitukseksi pyydän saada jättää teidän herruudellenne pyhän anekirjan, jonka siunatusta voimasta Tukholman kirkoissa suorittamanne hartaudenharjoitus luetaan pyhän Pietarin haudalla toimitetuksi, niin että teiltä säästyy pyhiinvaeltajan vaivat, vaikka voitattekin saman autuuden. (Ottaa anekirjan palvelijalta ja ojentaa sen valtionhoitajalle.)

STURE. Arvokkaan lahjan otan vastaan syvimmällä kiitollisuudella.

ARCIMBOLD (Kristinalle). Teille, jalo rouva, on minulla myöskin pyhä ane. Valkeuden isä merkitsee teidän hyväksenne kaikki katumus- ja ansiotyöt, joita Ruotsin luostarien hurskaat sisaret ovat viiden kuukauden kuluessa harjoittaneet. (Ojentaa anekirjan Kristinalle.) Ja kun yhteinen äitimme, pyhä kirkko, on antelias uskollisille lapsilleen, jätän vielä valtionhoitajalle pyhän aneen, joka oikeuttaa hänen, perheineen ja hoviväkineen, syömään juustoa paaston aikana. (Antaa toisen anekirjan Sturelle.)

STURE. Olen pelkkää kiitollisuutta.

ARCIMBOLD. Kiitollisuuden arvaa pyhä kirkko sangen korkealle. Onhan se sen ansainnutkin. Kansalaisianne on lähestynyt autuus, jota heidän isänsä eivät aavistaneetkaan. Arvatkaa, kuinka paljon huolettomammin voivatkaan he uhrata henkensä ja verensä teidän puolestanne, kun he muutamilla äyrityisillä tahi niiden puutteessa voilla, juustolla, talilla, raudalla ja vaskella pääsevät syntitaakastaan, suorittavat tilinsä taivaalliselle velkamiehelle.

STURE. Toivottavasti ovat he tilaisuutta käyttäneet?

ARCIMBOLD. Olen leikkuumies. Minun on oltava tyytyväinen satoon, jonka pyhimykset suovat. Täytyy kuitenkin valittaa vääryyksistä.

MATIAS. Vääryyksistä! Ken jumalaton on uskaltanut?

STURE. Ruotsissa vääryyttä, teidän armollenne? Sallikaa kuulla!

ARCIMBOLD. Teidän herruutenne luvalla lähetin minä Tallinnan kautta
alikomissariani Suomeen. Tämän kurjan maan asukkaat lunastivat
Jumalan armoa voilla ja talilla. Mutta kun nämä tavarat lähetettiin
Lyypekin markkinoille, huomattiin ne ala-arvoisiksi ja väärennetyiksi.
Taivaalliset aarteet olivat menneet polkuhintaan.

STURE. Todellakin!

ARCIMBOLD. Ei siinä kyllä. Vainajainsa sielujen lunastamiseksi kiirastulen tuskista taalalaiset lupasivat kippunnan vaskea, mutta antoivatkin vain kaksitoista leiviskää.

STURE. Sitä en olisi uskonut taalalaisistani.

ERIK VAASA. Suorittivat he kuitenkin raskaan lunastuksen.

ARCIMBOLD. Voi tulla raskaaksi, jos heitä kohtaa kirkon panna.

STURE. Sellaisesta onnettomuudesta toivon pyhän isän ja hänen pyhien palvelijoittensa meitä säästävän.

ARCIMBOLD. Muutamat piispatkin ovat asemansa ja virkansa unhottaen asettuneet välinpitämättömälle jopa aivan vastustavalle kannalle. Mainitsen Vincentiuksen Skarasta.

MATIAS. Teidän armonne, hän kokoaa itse kultaa ja kalleuksia.

ARCIMBOLD. Hän? Mihin?

MATIAS. Hankkiakseen kultalippaan Bryniolfin luille.

ARCIMBOLD. Mikä on Bryniolf?

MATIAS. Eikö teidän armonne tunne Skaran hiippakunnan suojeluspatroonaa?

ARCIMBOLD. Mitä sanotte, herra piispa? Pitääkö apostolisen ylikomissarin tuntea kaikki kuudennen ja seitsemännen luokan pyhimykset? Kultalipasta Bryniolfille! Nyt! Kun yli kristikunnan tarjotaan kullekin tilaisuus uhrata roponsa, että pyhien apostolien luut pelastettaisiin likaamiselta, saastuttamiselta, rakeilta ja sateelta.

STURE. Toivon, että kaikki unhotetaan teidän armonne ja paavillisen pyhyyden suosiosta, kun minä puolestani uhraan Pietarin kirkon hyväksi Ruotsin hallituksen osan anekaupan tuloista.

ARCIMBOLD. Pyhä Pietari itse on herättänyt teissä jalon ajatuksen. Siksi teitä on onnelliseksi ylistettävä. Suokaa minun antaa teille vielä täydellisen armon ja synteinanteeksisaamisen pyhä ane, (Ojentaa vielä yhden anekirjan Sturelle.)

STURE. Kiitän. Mutta minulla on pyyntö teidän armollenne.

ARCIMBOLD. Hartain haluni on palvella teidän herruuttanne.

MAUNU GREN (on katsellut holviakkunasta). Konnantyö!

STURE. Mitä sanotte?

GREN. Tanskalainen laivasto on nostanut ankkurin ja purjehtii pois.

STURE. Entä panttivangit?

GREN. Tapettu tahi vangeiksi viety.

ERIK VAASA. Minun poikani! Poikani!

STURE. Pyhä Erik suo minulle kostava kalpasi!

MATIAS. Vihassanne ette saa syyttää kuningasta yksin.

STURE. Ken muu olisi syyllinen?

MATIAS. Hemming Gad.

STURE. Hemming Gad!

MATIAS. Miten muuten on selitettävä hänen intonsa päästä panttivangiksi ja uhkaavat sanat, jotka hän lähtiessään lausui.

KRISTINA. Teidän armonne erehtyy.

STURE (miettien.) Ei, te olette oikeassa. Electus on petoksessa osallinen.

ARCIMBOLD. Tunnen miehen, Paavi Aleksanterin kamariherra ja matematikus. Häneltä ei puutu käänteitä.

STURE. Teidän armonne palaa pian Tanskan kautta. Viekää terveiseni kuningas Kristianille, että, niin totta kuin minua auttakoon Jumala ja pyhä Eerikki-kuningas, olen aina hänen katkerin vihamiehensä. Hemming Gad on viimeisellä teollaan kadottanut kaikki entiset ansionsa. Tie Ruotsiin on häneltä suljettu. Hänen läänityksensä Kastelholma ja kaikki muu, mitä hän vielä omistaa, lankeaa kruunun omaksi.

ARCIMBOLD. Täytän tahtonne. Mutta minulla on vielä sanomista teidän herruudellenne.

STURE. Toivon, että olen mahdollinen kuulemaan ja palvelemaan.

ARCIMBOLD. Niinkuin Kristus lähetti palvelijansa maailmaan jakamaan armoa kaikille kansoille, niin lähetti hänen pyhyytensä meidät. Kaikista niistä ruhtinaista, joiden kanssa olen pyhässä toimessani tekemisissä ollut, ei kukaan ole ollut paatuneempi kuin kuningas Kristian eikä kukaan sen jalompi kuin Sten Sture, Ruotsin sijaiskuningas. Hänen pyhyytensä on painava hänen päähänsä kuninkaan kruunun.

STURE (ihastuen). Kuninkaan kruunun!

KRISTINA, (tarttuen peläten puolisonsa käteen). Sten!

Toinen kuvaelma.

Odotushuone rouva Sigbritin palatsissa Kööpenhaminassa. Komeasti sisustettu. Ovi vasemmalla sekä oikealla.

Rouva Sigbritin kamaripalvelija sekä kaksi puheille pyrkivää valtaneuvosta.

1:NEN VALTAN. Sigbrit muori ei siis päästä meitä puheilleen?

KAMARIPALVELIJA. Ei.

2:NEN VALTAN. Sanoitko hänelle nimemme ja arvomme?

KAMARIPALVELIJA. Kyllä, herra valtaneuvos.

1:NEN VALTAN. Mitä muori virkkoi?

KAMARIPALVELIJA. Hänen armollensa ei sovi.

2:NEN VALTAN. Ei sovi! Eilen seisoimme hänen portillaan tuntikauden. Satoi kuin saavista kaataen. Olimme märkiä alimpaan rihmaan asti. Hän hymyili akkunassaan meihin katsottuaan. Hän lähetti sanan: tulkaa huomenna. Tulemme huomenna. Ei sovi! Pyhä Knut! Tämä on jo liikaa! Mikä hän on?

KAMARIPALVELIJA. Kuninkaallinen hovimestaritar. Kuninkaallisen prinssin kasvatusäiti. Kuninkaallisen majesteetin salaisen kabinetin johtaja ja yksityisministeri.

2:NEN VALTAN. Mikä hän on ollut?

KAMARIPALVELIJA. En tiedä.

1:NEN VALTAN. Hollantilainen toriämmä, norjalainen rihkamakaupustelija, parittaja, vanha portto.

KAMARIPALVELIJA. Ja te, arvoisat herrat, kumartelette hänen portillaan.

2:NEN VALTAN. Tottakin suuri häpeä. Esi-isämme ja isämme ovat olleet kuninkaiden vertaisia, joiden tahdon mukaan kuninkaiden piti regerata, jos aikoivat pitää kruunun. Sitten saapuu tuo suurisuinen noita-akka. Hänellä on kaunis syötti. Sillä pyydystää hän kuninkaan, kohoaa itse hänen uskotukseen ja syrjäyttää meidät, syrjäyttää koko valtaneuvoston. Uh, pyhä Knut! Jos me nyt tahdomme hiukankaan vipua vääntää, pitää meidän aina ensin norjin niskoin kyyristellä (viittaa sormellaan vasemmalle) tuon ämmän edessä.

1:NEN VALTAN. Kun nyt tapaamme hänet, niin hän saa kuulla.

2:NEN VALTAN. Jos saamme suunvuoroa.

1:NEN VALTAN. Keksiä mukava keino aatelin verottamiseksi! Vaikka meidän pitää olla verosta vapaita! Mitä varten sitä on aateli, jos pitää suorittaa korkeat aksiisit?

2:NEN VALTAN. Niin käy, kun ohjaksissa on porvariämmä.

1:NEN VALTAN. Siunatuiksi sotakuluiksi! Kirottu Ruotsi. Miksi pitää sen kruunun olla kuninkaan mielitekona?

2:NEN VALTAN. Sigbrit on sen luvannut kuninkaalle.

1:NEN VALTAN. Sitä varten ei hänen tarvitseisi olla sellainen noita kuin on. Hätäkös on ryssätä. Kun saadaan selkään, kootaan suuremmat joukot, korotetaan tullit, määrätään hirmuiset aksiisit, kerätään lainat kaikilta, keitä saadaan, haetaan liittolaisia, palkataan sotajoukkoja. Mitä noitakonsteja enää tarvitaan. Siunatkoon! Kuulitko sinä?

2:NEN VALTAN. En.

1:NEN VALTAN. Minusta tuntui kuin olisi huuhkaja… (Kamaripalvelijalle.) Onko armollisella rouvalla huuhkajoita?

KAMARIPALVELIJA. Viisas ja hurskas rouvamme ei pelkää huuhkajia eikä käärmeitä.

2:NEN VALTAN. Sano armolliselle rouvalle, että tapaamme häntä huomenna.

1:NEN VALTAN. Sitä punaposkista leveää noitaa. Hyvästi!

KAMARIPALVELIJA. Hyvästi, — huuhkajat. (Herrat menevät oikealle.)

ARCIMBOLD (saapuu hetkisen kuluttua oikealta). Kuulin, ettei hänen armoaan saisi tavata.

KAMARIPALVELIJA. Ei.

ARCIMBOLD. Kielto ei koskene ruhtinaiden lähettiläitä?

KAMARIPALVELIJA. Koskee.

ARCIMBOLD. Mutta minä olen kaikkein pyhimmän isän paavin legatus de latere.

KAMARIPALVELIJA. (Kumartaa syvään ja menee vasemmalle.)

ARCIMBOLD. Jospa emo kunnioittaisi virkaani niinkuin pentu.

SIGBRIT (saapuu vasemmalta.) Ahaa, teidän armonne näyttäytyy jälleen Juutinmaalla. (Palvelijalle.) Mene, älä päästä ketään. (Palvelija menee oikealle.)

ARCIMBOLD. Kunnioittavin tervehdykseni, korkea matroona ja rakkain sisar. Ilo päästä pois kirotusta Ruotsista ja jälleen nähdä sisareni viisaita silmiä.

SIGBRIT. Kuinka se maa voi olla kirottu, jossa teidän armonne kulkee.
Vai eivätkö petturit pitäneet autuutta arvossa? Kävikö kauppa huonosti?
Ettekö voi tyydyttää Rooman syöpäläisten ahneutta?

ARCIMBOLD. Olen pyhän isän tahdosta kulkenut maailman äärimmäisiä reunoja. Saaliini apostolien luiden suojelemiseksi ei ole suuren suuri. Mutta voin kuitenkin tarjota sata guldenia kappelin rakentamiseksi, jossa yötä päivää rukouksia luetaan rakkaan sisareni sielun autuuden vuoksi.

SIGBRIT. Ohoo! Mistä tämä anteliaisuus? Sieluni ei nyt ikävöi teidän autuuttanne. Suorittakaa ensiksi oma pesunne!

ARCIMBOLD. Oma pesuni! Mitä tarkoitatte, rakas sisar?

SIGBRIT. Ettekö pelkää kuningas Kristianin vihaa?

ARCIMBOLD. Sieluni autuuden ja viimeisen tuomion nimessä vannon, — ja tämä on minun suurin valani — että enemmän pelkään teidän vihaanne, kuin kuninkaan. Minulla on hänen majesteettinsa suojeluskirja. Kokoamistani anerahoista on hän saanut osuuden, joka on kolme kertaa suurempi kuin Saksan keisarin osuus.

SIGBRIT. Mutta liittonne ruotsalaisten kapinoitsijain kanssa voi maksaa henkenne.

ARCIMBOLD. Apostoliselle istuimelle voin tehdä tilin kaikesta.

SIGBRIT. Mutta täällä teette tilin käynnistänne Sturen luona. Hänen kuninkaallinen kruununsa ei teitä täällä suojele.

ARCIMBOLD. Sturen kuninkaallinen kruunu!

SIGBRIT. Jonka Johan Arcimbold, paavin legatus de latere, hänelle lupasi. Näette, että olemme seuranneet jälkiänne. Kuningas Kristianilla on Ruotsissa yhtä paljon korvia kuin Sturellakin. Me tunnemme tarkoin sen maan puolelle ja toiselle liehakoivat herrat, jotka puhuvat toista meille, toista Sturelle. Näitä liehakoitsijoita on kerran rangaistus kohtaava. Mutta te herra legaatti, olette nyt käsissämme.

ARCIMBOLD. Minua suojelee Jumalan tuomioistuin ja apostolinen kamarioikeus.

SIGBRIT. Eivät peloita. Jumalanne voimme luusia jonkun toisen anekauppiaan kautta, ja apostolinen kamarioikeus — hm! — meillä jakaa oikeutta — — —

ARCIMBOLD. Matami Sigbrit. Ja minä rukoilen häntä kaikkein pyhimysten nimessä. Minä tarjoan kauniit hevoseni, vaununi tarjoan kolmanneksen siitä, mitä minulla on Pietarin kirkon kalleuksia.

PALVELIJA (tullen vasemmalta). Tohtori Hemming Gad. Armonne on kutsunut.

SIGBRIT (legaatille). Menkää! Mikä on toistaiseksi jätetty, ei ole unhotettu. Tahdon puhutella miestä, jota vihaan mutta myöskin kunnioitan.

ARCIMBOLD. Minä rukoilen sillä välin pyhimyksiä, että he lauhduttaisivat vihanne. Sillä, vannon taas suurimman valani, en ole koskaan muuta tarkoittanut kuin pyhän kirkon ja kuningas Kristianin parasta. Mutta pyydän teiltä, arvoisa maan äiti, että saisin kertoa Hemming Gadille Ruotsista lähetetyt, terveiset.

SIGBRIT. Terveiset Ruotsista? Keneltä?

ARCIMBOLD. Sturelta.

SIGBRIT. Mitä ne sisältävät?

ARCIMBOLD. Ei mitään hyvää. No koskevat yksinomaan tohtori Hemmingiä.

SIGBRIT. Mitä sanoo Sture? Suuren osan rikoksistanne voitte kenties sovittaa kertomalla sen minulle.

ARCIMBOLD. Rakkaan sisareni viisaudelta en tahdo mitään salata. Sture ja Ruotsin valtaneuvosto ovat julistaneet Gadin petturiksi. Luullaan hänen houkutelleen kuninkaan viemään panttivangit. Hänen läänityksensä ja omaisuutensa on kruunulle otettu, ja Ruotsiin ei hän saa enää palata.

SlGBRIT. Mutta jos hän palaa sinne Dannebrogen suojassa. Kuka silloin estää? Hyvästi! Jätän teille tilaisuuden kertoa terveisenne. (Palvelijalle.) Tulkoon ruotsalainen! (Leqaatille.) Teidän puheluaikanne ei saa olla pitkä. (Menee vasemmalle.)

GAD (saapuu oikealta Jaakko Kurjen kanssa). Viiden haavan nimessä!
Hänen pyhyytensä ylikomissari. Täällä, noidan pesässä!

ARCIMBOLD. Pyhän neitsyen kautta, puhukaa varovammin, tohtori Hemming!

GAD. Lähtiessäni aijonkin ottaa vettä suuhuni, että olisin vaiti. Teidät nähtyäni olisin kuitenkin vatsani kastellut. Missä olemmekaan viimeksi tavanneet?

ARCIMBOLD. Setäni luona Roomassa.

GAD. Kardinaalin?

ARCIMBOLD. Niin.

GAD. Siitä on vuosia. Te olitte nuori. Ennustin teille vähintäänkin arkkipiispan hiippaa tahi kardinaalin hattua. Ennustinko väärin?

ARCIMBOLD. Kumpaakaan en ole saavuttanut.

GAD. Kaukana ette ole. Nykyistä virkaanne en kuitenkaan kunnioita.

ARCIMBOLD. Se on vaarallinen ja vaikea.

GAD. Ihmisten tyhmyyttä on vaikeampi rahaksi lyödä, kuin ennen lyötyä tuhlata. Te olitte Ruotsissa?

ARCIMBOLD. Tulin juuri.

GAD. Ja saitte runsaan saaliin?

ARCIMBOLD. Kymmeniä tuhansia guldenia rahassa, voissa, talissa ja vaskessa.

GAD. Se oli kelpo suonenisku. Mutta siedämmehän me sen. Mitä siellä muuten aijotaan tehdä meidän pelastamiseksemme, meidän panttivankien?

ARCIMBOLD. En tiedä, mitä muihin tulee; teille minulla on terveiset
Sturelta.

GAD. Hänen herruudellaan ei liene minulle mitään hyvää sanomista?

ARCIMBOLD. Ei. Hän pitää teitä rikollisena.

GAD. On yhtä mieltä hänen pyhyytensä paavin kanssa. Sen tiedän.

ARCIMBOLD. Te olette hänestä rikkoneet rehellisyyttä ja kunniaa vastaan.

GAD. Sitenkö, että pidän rehellisyyttä kunniana? Se ei näy olevan onneksi.

ARCIMBOLD. Että olette omalla ehdollanne antautuneet kuningas
Kristianin valtaan sekä houkutelleet toiset samaan ansaan.

GAD. Mitä! Tämähän katkuaa, sanoi piru pätsin suulla. Sanoiko Sture niin?

ARCIMBOLD. Ei ole tapani keksiä juttuja, herra electus.

GAD. Te elätte siis toisten keksimillä. Mutta sanokaa, kenen silmä älysi minussa petturin? Sturen aistit eivät itsestään niin terävät ole.

ARCIMBOLD. Läsnäolijat selittivät siten käytöksenne ja jäähyväissananne.

GAD. Ne käärmeet! Ja valtionhoitaja julisti selityksen valtakunnalliseksi totuudeksi?

ARCIMBOLD. Hän uskoi siihen.

GAD. Sture! Nimi, joka on loistanut minulle yhtä kirkkaana kuin isänmaan nimi! Sture! Se sana on näihin asti merkinnyt minulle Ruotsin vapautta. Mutta nyt! Mihin syökset sinä minut?

ARCIMBOLD. Valtionhoitaja on omistanut läänityksenne Kastelholman ja kaiken muun omaisuutenne kruunun omaksi. Hän on julistanut, että te ette saa palata Ruotsiin.

GAD. Jumalan kuoleman nimessä, prelaatti, teidän suussanne on katala valhe. Sitä ei ole voinut tehdä Svante Sturen poika. Hänkö riistäisi minulta isänmaan, jonka omistan suuremmalla oikeudella kuin kukaan muu, joka on minulle ylin, kallein kaikista? Ja Kastelholma! Sen hävittivät tanskalaiset rosvot. Sen uudestaan rakentamiseen panin kaiken sen vähän, mitä maailmassa omistin. Sekö minulta nyt riistettäisiin? Se ei ole totta. Sanokaa, kuinka suuren summan rahassa, voissa, talissa ja vaskessa olette valheestanne saaneet!

ARCIMBOLD. Herra tohtori, te solvaatte minua, hänen pyhyytensä täysivaltaista ylikomissaria! Se on röyhkeyttä! Aivan kuulumatonta! Olen kertonut Sturen sanat. Sen voivat todistaa piispa Matias ja läsnäolleet vapaasukuiset miehet. He olivat kaikki yhtä mieltä kuin Sturekin. He tietävät minun totta puhuneen. Itse sen tiedän. Ja jumalaton, kirottu kielenne syyttää minua valhettelijaksi. Mahdotonta on jatkaa keskustelua kanssanne. Hyvästi! (Menee oikealle.)

GAD (katsoen hänen jälkeensä). Hah hah haa! Nauraisin, jollei sitä estäisi suru ja inho. Kaiken muun kestäisin, mutta isänmaan kiittämättömyys, sitä en voi kestää. Hemming Gad kavaltaja! He ovat sen yksimielisesti päättäneet. Eikä yksikään ääni noussut sitä vastaan. Ei yksikään niistä, jotka ovat nähneet pitkän elämäntyöni, väsymättömän taisteluni, palavan muukalaisvihani. Ei yksikään! Ei, ei!

KURKI. Kustaa Erikinpoika, minä, kaikki toiset panttivangit − me tiedämme, että teidän armonne on syytön. Paetkaamme tästä noidan pesästä! Paetkaamme Kööpenhaminasta!

GAD. Minne minä pakenen? Isänmaa on minulle suljettu. Olen vanki, kirottu, maanpakolainen. Kristusta kiusasi perkele, näyttämällä hänelle maailman valtakunnat ja niitten kunnian, minua kiusataan riistämällä kaikki. Minä en sano: mene pois! minä sanon: tule, saatana! Minä palvelen sinua, jos saan koston, niin, koston.

SIGBRIT (tullen vasemmalta). Tohtori Hemming Gad!

GAD. Ken kutsui minua? Haa! Oletko sinä se henki, jota huusin? Kun perkele pukeutuu naisen haamuun, ei hän tavallisesti ole sinun näköisesi. Se ottaa notkean ja norjan muodon; se on utuharsoon kääriytynyt alastomuus, häilyväkutrinen, silmissä helvetillinen himonlieska. Ja sinä olet paksu punainen noita-akka. Hah hah haa!… Niin, arvoisa matami, teidän olisi ollut parasta kutsua luoksenne joku muu ylistäjä. Te huomaatte, että minä sovin siihen sangen huonosti.

SIGBRIT. Minä en halua ylistystä.

GAD. Tahdoitteko sitten nähdä ihme-eläimen? Tietäkää, että sillä on kynnet!

SIGBRIT. Tahdoin nähdä vääryyttä kärsineen miehen, jonka mielen ohdakkeet ovat häijyjen ihmisten kylvämiä; siksi niiden piikit eivät minuun pysty. Tahdoin myöskin, jos niin suvaitsette, näyttää teille ihme-eläimen.

GAD. Minusta ei ole mikään ihmettä.

SIGBRIT. Jos ei se suuri kunnioitus, jota tunnen teitä kohtaan, herra piispa.

GAD. Ahaa! Seuraako rakkaudentunnustus? Se sopisi mainiosti. Mutta minulle on kunnioituksenne ja ylenkatseenne palaneen äyrityisen arvoinen. Enkä ole piispa. Minulla ei ole hiippakuntaa. Minun matlakakseni ei kannata pyrkiä.

SIGBRIT. Hiippakuntanne on teiltä vääryydellä riistetty.

GAD. Sepä uutinen! Ettekö luule minun sitä teidän todistamattanne tietävän?

SIGBRIT. Mutta kuinka voisin olla ihmettelemättä sitä kuulumatonta kiittämättömyyttä, jolla teitä on kohdeltu. Oma puolueenne on teidät pettänyt. Sturekin.

GAD. Hän pahimmin.

SIGBRIT. Milloin te olette luopuneet hänestä ja isänmaasta?

GAD. En koskaan.

SIGBRIT. Ja olette saaneet pelkkää kiittämättömyyttä?

GAD. Niin.

SIGBRIT. Pilkkaa ja häväistystä?

GAD. Olen maksanut samalla mitalla.

SIGBRIT. Mutta te olette kärsineet siitä?

GAD. Mutta en masentunut. Iloitkoot minun polkemisestani.
Nöyrtymisestäni he eivät saa iloita. En kerjää suosiota enkä armoa.

SIGBRIT. Mutta jos joku tarjoaisi teille apuaan?

GAD. Kenpä sitä tarjoaisi?

SIGBRIT. Vaikkapa minä.

GAD. Te? Mihin?

SIGBRIT. Voittamaan vihamiehenne.

GAD. Minä halveksin heitä.

SIGBRIT. Se ei teitä tyydytä. Tiedän mitä kaipaatte.

GAD. Mitä?

SIGBRIT. Ainoastaan raukka jättää väärinteon kostamatta.

GAD. Viiden haavan nimessä, siinä olemme yhtä mieltä.

SIGBRIT. Enkö minä tuntisi, mitä vaatii voimakas luonne? Olen itse ollut teidän asemassanne. Minua on vihattu, pilkattu, monella tavalla solvattu, aivan niinkuin teitäkin. Mahtavat ylimykset ovat kutoneet juonia minua vastaan. He ovat saattaneet minulle kipua ja murhetta. Mutta minä olen kostanut He matelevat nyt minun edessäni, nuo töyhtöpäiset suvustaan kerskuvat narrit. Minä halveksin heitä. Minä nautin kostosta sanomattomasti. Tahtoisitteko sitä herkkua maistaa?

GAD. Tahdon, tahdon!

SIGBRIT. Kaikki ruotsalaiset kavaltajat tarvitsevat koston.

GAD. Niin, kaikki.

SIGBRIT. Koston siitä, mitä ovat rikkoneet teitä ja maataan vastaan.

GAD. Kummastakin.

SIGBRIT. Te tahtoisitte kostaa?

GAD. Sanoin jo sen. Elän ja hengitän sitä varten.

SIGBRIT. Mutta miten kostatte?

GAD. On vain yksi kamala mahdollisuus. En ole tohtinut sitä itsellenikään sanoa.

SIGBRIT. Te viette maahan kuningas Kristianin.

GAD. Ääni helvetistä! Se sanoi sen. Ja jos sen teenkin, jos vien maahan kuningas Kristianin, en tee mitään muuta kuin sen, mitä vihamieheni Banérit, Oxenstjernat, Trollet ja piispat olisivat joka hetki valmiit tekemään — nuo herrat, jotka ovat minut petturiksi julistaneet.

SIGBRIT. Ja silloin saavat he kaikki koston.

GAD. Hirmuisen.

SIGBRIT. Te olette valmis yhtymään kuninkaaseen?

GAD. Olen valmis perkelettä palvelemaan.

SIGBRIT.

Mitä ei kuningas saisi aikaan teidän avullanne? Te olette hänelle armeijoita arvokkaampi. Ja mikä riistäisi teiltä kostonne? Kuningas itse on sanani vahvistava. (Menee vasemmalle.)

KURKI. Teidän armonne, yksi sana!

GAD. No?

KURKI. Jumala ja kaikki pyhimykset varjelkoot teidän armonne särkemästä omaa elämäänne ja sitä ylevää kuvaa, jonka olette itsestänne ajan vaiheisiin piirtäneet.

GAD. Mitä tarkoitat?

KURKI. Tanska pelkää teitä enemmän kuin kaikkia Ruotsin suurmiehiä yhteensä.

GAD (pilkalla). Erittäinkin on sillä nyt syy pelätä minua.

KURKI. Se tietää, että se on kilvoituksensa voittanut, kun te astutte sen puolelle. Mutta te olette aina olleet Ruotsin kansan itsenäisyyden turvana. Te olette sitä johtaneet taisteluun vapauden puolesta. Te olette sen oikeuksia miehuullisesti puolustaneet…

GAD. Kuinka minut on palkittu?

KURKI. Rakastatteko te maatanne palkan ja suosion vuoksi?

GAD. Tiedä, että minäkin olen ihminen.

KURKI. Jalompi muita. Mutta nyt on teidät noiduttu. Sydämessänne ovat heränneet itsekkäisyyden ja kostonhimon henget. Paetkaamme, ennenkuin ne kokonaan valloittavat teidät.

GAD. Ne ovat jo minut valloittaneet. En tahdo nähdä enkä kuulla muuta.

KURKI. Jumala ja kaikki pyhimykset herättäkööt jälleen sielussanne ne suuret voimat, jotka siinä ennen ovat liikkuneet!

GAD. Ja kadotuksen tulikivikatku tukahduttakoon sinut!

KURKI. Oi ajatelkaa, mitä teette! Suuria ratkaisunhetkiä on elämässä harvoin. Nyt on teillä sellainen. Ajatelkaa isänmaata! Ajatelkaa entisyyttänne! Te olette vihan ja kiukun vallassa.

GAD (kiivaasti, jalkaa polkien). Miksi siis vielä kiihoitat minua? Muista kiusaajistani olen päässyt. Eikö kukaan vapauta minua sinusta, viimeisestä?

KUNINGAS KRISTIAN (on tullut vasemmalta). Minä vapautan. Hoi! (Pari aseellista miestä saapuu. Kuningas viittaa Kurkeen.) Tuo mies on elänyt tarpeeksi. (Aseelliset miehet tarttuvat häneen.)

KURKI (pois vietäessä). Jumalan ja kaikkein pyhimysten nimessä, tohtori
Hemming…

KRISTIAN (ärjäisten). Sulkekaa suu! (Miehet vievät Kuren oikealle. Kuningas lähestyy Gadia, joka on murtuneena vaipunut läheiselle tuolille.) Tohtori Hemming! (Tämä nousee äkkiä.) Te olette ihmis-ijän taistelleet Tanskaa vastaan saamatta palkintoa. Te tahdotte nyt palvella sitä voittaaksenne, mitä teiltä on riistetty?

GAD.

Palvella Tanskaa! Minä? Niin, palvelen teidän majesteettianne saadakseni koston.

KRISTIAN. Sen saatte viimeiseen pisaraan. Te seuraatte minua Tukholmaa vastaan. Teidän puhettanne kuulee kansa.

GAD. On kuullut.

KRISTIAN. Te saatte sitte puhua.

GAD. Saanko jo alkaa palvelukseni neuvolla?

KRISTIAN. Alkakaa!

GAD. Paavin lähetti on tuonut Ruotsista suuret rikkaudet. Sallisitteko ne kulettaa Roomaan, kun niillä saatte miehiä ja aseita?

KRISTIAN. Isänmaasi kukistamiseksi?

GAD. Niin. Siten saa typeryys ja kiittämättömyys palkkansa, ja minä saan koston.

SlGBRIT. Ja teidän majesteettiinne saa Ruotsin kruunun. Tässä miehessä (mittaa Gadiin) kumartuu Ruotsi eteenne.

KRISTIAN. Ja syvään sen täytyy kumartua. Nyt etsimään legaatin jälkiä. Äyrityistäkään ei saa hän muassaan viedä. (Menee Sigbritin kanssa vasemmalle. Kuninkaan palvelija saapuu oikealta.)

GAD (palvelijalle). Missä on seuralaiseni?

PALVELIJA. Häntä ei ole enää.

GAD. Mitä? Murhattuko?

PALVELIJA. Kuninkaan käsky on täytetty. (Menee vasemmalle).

GAD (yksin). Siis riemuita voi musta helvetti. Olen uhrin antanut jo saatanalle. Ja kuitenkin on sääli nuolta miestä. Hän oli kaikkia muita parempi. Ja minä! Minä syöksin hänet turmioon. Ja itseni. Äsken olin viaton parjauksen uhri, nyt tahraannuin viattomalla verellä. Mutta vielä ei ole tehtävänäni suuri elämäntili. Pimeyden syvimpään kuiluun painukoon vaaka. Pahemmaksi en tule kuin kavaltajaksi. Siksi on minut julistettu jo. Kaikki on minulta riistetty. Mitään ei jälellä ole… Eikö mitään? On. Oma itseni. Ja se saa aikaan paljon.

NELJÄS NÄYTÖS.

Hemming Gadin teltta kuningas Kristianin leirissä Tukholman edustalla,
Pohjois-Malmilla.

Joukko talonpoikia, niiden joukossa Olaus Björn ja Lasse Stark.

BJÖRN. Se ei ole mahdollista. Pyhimyksiin en luota. Heitä voi lahjoa.
He auttavat yhtä usein konnaa kuin rehellistäkin miestä. Mutta tohtori
Hemming kavaltaja! Ei! Uskokoon ken tahtoo, minä en usko.

1:NEN TALONPOIKA. Mutta miksi hän on Tanskan kuninkaan leirissä?

BJÖRN. Miksi sinä olet?

2:NEN TALONPOIKA. Meitä on kutsuttu.

BJÖRN. Ja tohtori Hemming on tuotu Kööpenhaminasta.

1:NEN TALONPOIKA. Jonne hän itse tahallansa meni.

BJÖRN. Hänet vei kuningas petoksella.

STARK. Mutta kuninkaan ystävältä hän näyttää.

3:S TALONPOIKA. Hän kehoittaa talonpoikia luopumaan aseistaan.

1:NEN TALONPOIKA. Ja lupaamaan uskollisuutta kuninkaalle.

USEAT TALONPOJAT. Kavaltaja! Kavaltaja!

BJÖRN. Älkää kirkuko! Enkö minä tuntisi häntä paremmin kuin muut?
Puhuihan hän taloni pihalla vuosi sitten. Useat teistä oli mukana, kun
Nyköpingiin riensimme. Tohtori Hemmingille huudan: eläköön!

STARK. Niin minäkin.

1:NEN TALONPOIKA. Mutta kuulimmehan hänen sanansa. Tulivat kuin ainakin tanskalaisesta suusta.

BJÖRN. En kuullut niitä. Mutta tohtori Hemmingiin luotan. Neuvoi hän, mitä neuvoi, häntä voimme seurata.

1:NEN TALONPOIKA. Mitä paholaista! Saisiko meitä niinkuin koiria usuttaa silloin sinne, tällöin tänne?

BJÖRN. Olot ovat muuttuneet, valtionhoitaja kaatunut, maa täynnä vihollisjoukkoja, niiden vallassa kaikki linnat.

3:S TALONPOIKA. Ei Tukholma.

2:NEN TALONPOIKA. Eikä tulekaan.

BJÖRN. Mikäs auttaa? Rouva Kristina ei yksin kauan kestäne. Herrat ovat menneet kuninkaan puolelle.

1:NEN TALONPOIKA. Mutta talonpojat?

BJÖRN. Jos meillä olisi Engelbrekt.

1:NEN TALONPOIKA. Ja jos Hemming Gad ei olisi petturi.

BJÖRN. Hän ei olekaan…

USEAT TALONPOJAT. On. Kavaltaja hän on.

GAD (saapuen). Ulos, kirkujat! (Talonpojat poistuvat, paitse Björn ja
Stark.) Mitä te kaksi töllistelette?

BJÖRN. Teitä, tohtori Hemming,

STARK. Te ette ennen talonpoikia luotanne karkoittaneet.

GAD. En koskaan ole kirkujoita kärsinyt.

STARK. Te meidät tuntenette?

GAD (katsoen heihin). Teidät? Kyllä. Ystäväni Björn ja Stark. Monessa ottelussa olemme yhdessä olleet.

BJÖRN. Viimeksi sieppasimme Nyköpingin linnan.

GAD. Niin. Viiden haavan nimessä, se oli oiva kaappaus.

BJÖRN. Sten Kristerinpoika ei jaksanut kauan häpeäänsä kärsiä. Hän kuoli Tukholman linnassa.

GAD. Sen tiedän. Sturen hemmottelu ei häntä parantanut.

STARK. Nyt on Nyköping kuitenkin Tanskalaisten vallassa.

GAD. On.

BJÖRN. Helposti he valloittivat sen, Ruotsin vahvimman linnan.

GAD. Piiritystoimet ja rynnäkkö tehtiin minun ohjeitteni mukaan.

BJÖRN. Teidän?

GAD. Niin.

BJÖRN. Onko se mahdollista? Oletteko tehneet sellaisen käänteen?

GAD. Ijankaikkinen sota Tanskan ja Ruotsin välillä saisi jo loppua.

BJÖRN. Sitä toivoo jokainen Ruotsin talonpoika.

GAD. Mutta tietävätkö he, miten se voidaan lopettaa?

BJÖRN. Kun tanskalaiset saadaan karkotetuksi.

GAD. Siihen juuri emme ole kyenneet. Toinen tie on valittava.

STARK. Mikä se on?

GAD. Kristian tunnustetaan Ruotsin kuninkaaksi.

BJÖRN. Mitä! Tahdotteko syöstä meidät tuon julman hallitsijan valtaan?

GAD. Hän on mies, jota Ruotsi tarvitsee.

BJÖRN. Pyhä Erik! Mitä sanotte?

GAD. Jos talonpojat satakin kertaa kuninkaan karkottaisivat, olisivat herrat valmiit yhtä useasti hänet takaisin kutsumaan.

STARK. Se on totta.

BJÖRN. Tahdotteko siis perustaa tänne tanskalaisen vallan?

GAD. Sen kysymyksen olisit saanut vatsaasi nielaista. Tunnettehan elämän työni.

BJÖRN. Mutta emme nykyistä päämääräänne.

GAD. Pitääkö teidän härän itsepäisyyteen yhdistää aasin tyhmyys? Enkö ole aina ollut talonpoikain ystävä? Enkö ole heidän parastaan tarkoittanut?

BJÖRN. Aina.

STARK. Kaikissa asioissa.

GAD. Etuanne valvon nytkin. Sortajianne on nöyryytettävä.

BJÖRN. Ylimyksiä.

GAD. Juuri niin. He ovat mätäpaiseita isänmaamme ruumiissa. He tarvitsevat ankaran pitelyn. Te olette ikämiehiä, eikö niin?

BJÖRN. Olemme.

GAD. Koko teidän elinaikanne olen minä sotinut Tanskaa vastaan. Olin vanhan Sten herran ja Svante Niilonpojan väsymätön toveri. Missä pahin vaara uhkasi, sinne rintani vein. Me torjuimme rynnäkön toisensa jälkeen, tulivatpa ne sitten Tanskan tahi sen liittolaisen, kaikkien kristittyjen vihollisen, Moskovan suuriruhtinaan puolelta. Mutta lopullinen toivomme oli, että kansamme voittaisi vapauden, viljeleisi rauhassa maataan ja saisi mukavasti humalaa ja suolaa. Niin ei ole käynyt, Sturet ovat kesken sortuneet. Minun työni on ilkeimmällä kiittämättömyydellä palkittu. Henkilöt, joiden elämä on ollut pelkkä kavallus, ovat minut maanpetturiksi julistaneet. He ovat aina ihailleet tanskalaista valtaa. Heidän täytyy nyt, viiden haavan nimessä, tuntea, millainen se on.

BJÖRN. Mutta Ruotsin kansa?

GAD. Saa ansaitsemansa kohtalon.

BJÖRN. Sortuu muukalaisten vallassa.

GAD. Sen vapauden rakkaus ja itsenäisyyden tunto on sorrosta kasvanut. Tanskalaisvallan hetkellinen voitto Ruotsissa on aina antanut tanskalaisten pyyteille surman iskun. Niin käy nytkin. Taistelun jatkaminen ei ole mahdollista, kun johtajaa ei ole. Vai tunnetteko ketä?

BJÖRN. Tunnemme yhden.

GAD. Ken hän on?

BJÖRN. Tohtori Hemming Gad.

GAD. Minä! Niin, miksi ei? Seuratkaa neuvoani! Itägötanmaan rahvas jatkaa vihollisuuksia. Menkää! Kehoittakaa sitä luopumaan niistä! Kiitän heitä iskuista, joita olemme yhdessä lyöneet. Nyt levätkööt keihäät ja pertuskat.

STARK. Mutta me vihaamme tanskalaisia.

GAD. Siitä tunnen teidät, ystäväni. Mutta olettehan minut ymmärtäneet?

BJÖRN. Olemme. Hyvästi!

GAD. Hyvästi! Älkää unohtako ottaa kuninkaan suolalahjaa. Tanskalainen suola parantaa hyvin ruotsalaista mätää. (Miehet aikovat lähteä, mutta pysähtyvät uteliaina paikoilleen, kun Elsa syöksyy hädissään sisään ja heittäytyy Gadin eteen).

ELSA. Kaikkein pyhimysten tähden, pelastakaa minut! (Katsoo Gadiin.)
Te, herra electus! Kiitos, pyhä neitsyt! Minä olen turvassa.

GAD. Ken olette?

ELSA. Rouva Kristinan kamarineito.

GAD. Sellainen kyyhky täällä haukkojen seassa! Miksi olette täällä?
Mikä tuska värisyttää kyyhkyissieluanne?

ELSA. Minun täytyi päästä pyhän Klaaran luostariin.

GAD. Vihollisleirin läpi?

ELSA. Vaikka kuinka. Vartiat taivutin rukouksillani. He aukasivat minulle kaupungin pohjoisportin. Luostariin pääsin onnellisesti. Mutta tullessani huomasivat tanskalaiset sotamiehet minut. Pakenin heitä tänne. Te, herra electus, suojelette minua?

GAD. Eivätkö kana-aivonne voineet vaaraa havaita?

ELSA. Luostarissa oli kuolemaisillaan henkilö, jonka luona olin luvannut käydä… Oi, herra electus, missä on hän, jolle lupasin? Rukoilen: saattakaa minut hänen luoksensa!

GAD. Kenen?

ELSA. Hänen, jolle lupauksen tein. Minulla on hänelle paljon kertomista. Hänen sisarensa on nyt kuollut.

GAD. Mutta ettekö käsitä, etten voi tietää, ketä tarkoitatte.

ELSA. Hän jätti valtionhoitajan ja tuli teitä palvelemaan. Hän piti teitä jaloimpana kaikista, ketä hän oli oppinut tuntemaan. Hän tahtoi seurata teitä, silloin kuin teidät kirottiin. Sillä hän on itse jalo ja ylevä. Hän vihaa vääryyttä ja petosta. Häntä viehätti teidän suora olentonne ja sanojenne totuuden voima.

GAD (maahan katsoen). Jaakko Kurki.

ELSA. Niin. Jaakko Kurki. Missä hän on? Onko hän täällä leirissä?
Saanko minä nähdä hänet?

GAD. Miksi häntä etsitte?

ELSA. Miksi? Siksi, että minun täytyy hänet tavata. Tahdon sanoa hänelle sisaren viimeiset terveiset. Tahdon katsoa hänen rehellisiin silmiinsä, tahdon kertoa, kuinka me olemme surreet ja kuinka minä olen häntä kaivannut. Ja hänen täytyy tulla linnaan taistelemaan meidän puolestamme. Me kärsimme sanomattomasti, mutta me uhraamme kaikki riemulla kaupungin linnan ja Ruotsin vapauttamiseksi. Milloinka te, herra electus, saavutte luoksemme? Te ette voi olla ihailematta rouva Kristinan sankaruutta. Hän unhottaa oman onnettomuutensa ja muistaa vain, että maa on pelastettava.

GAD. Naisen herkkä usko.

ELSA. Hän kunnioittaa teitä sanomattomasti. Ne väärät huhut, joita teistä on levitetty, hylkää hän inholla. Hän sanoo, että teidän isänmaanrakkautenne on aina ollut sanomattoman suuri, ettei teidän ylevä mielenne ole koskaan omaa etuaan katsonut, vaan on unhottanut kaikki kärsimänsä vääryydet.

GAD (kiivaasti). Mutta jos minä en olekaan unhottanut.

ELSA. Herra electus! Olenko loukannut teitä?

GAD (kylmästi). Ette. Oletteko nyt valmis lähtemään?

ELSA. Herra electus, sallikaa minun tavata Jaakko Kurkea?

GAD. Se ei ole mahdollista.

ELSA. Hän ei siis ole täällä?

GAD. Ei.

ELSA. Jäikö hän Tanskaan?

GAD. Jäi.

ELSA. Miksi?

GAD. Siksi, ettei hän voinut tulla tänne.

ELSA. Oi, miksi ei voinut? Teidät nähtyäni, herra electus, ihastuin.
Luulin saavani nähdä hänet.

GAD. Häntä ette koskaan näe.

ELSA. Ei koskaan! Miksi ei? Onko joku onnettomuus tapahtunut?

GAD. On parasta, ettette kysy. Te ette voi kuulla.

ELSA (oikaisten itsensä jäykäksi). Minä? Olen nähnyt rouva Kristinan jalolla tyyneydellä kestävän sanoman ritari Stenin kuolemasta. Olen huomannut hänen lujuutensa kaikkien Jobin sanomien saapuessa eri seuduilta Ruotsia, joissa tanskalaiset petoksella tahi asevoimalla ovat voittoja saaneet. Olen oppinut jotakin hänestä. Vihollisleirin halki olen juossut tavatakseni Jaakko Kuren sisarta; minullako ei olisi rohkeutta kuulla hänen kohtaloaan?

GAD. Te ette kiusaa minua kyyneleillänne ettekä vaikerruksillanne?
Sillä niitä inhoan enemmän kuin sipulia kaalisopassa.

ELSA. En.

GAD. Sitten olette ikäiseksenne tavaton olento.

ELSA. Hän on siis…

GAD. Kuollut.

ELSA. Kuollut! Lyhyt mutta kamala sana. Se puristaa sydäntä kuin rautavanne. Mutta se myöskin lujentaa ja vahvistaa. Mieltäni ahdistikin kamala aavistus. Nyt olen vapautettu kaikista epäilyksen tuskista. Sydämessäni vallitsee kylmä, tyyni kuolon rauha. Lemmen onni on keväisten päivien kukka. Ainoastaan jotkut taivaan suosimat saavat sen suloa pahalla säälläkin nauttia. Kun kaikkialla muualla on nyt kärsimys ja epätoivo, en minä ole tätä erityistä onnea ansainnut. Voin surra, niinkuin jalo Kristina rouvakin suree. Sten herra sai sankarikuoleman isänmaata puolustaessaan. Miten, milloin ja missä kuoli Jaakko Kurki?

GAD. Hän kuoli Kööpenhaminassa.

ELSA. Milloin?

GAD. Viime keväänä.

ELSA. Miten hän kuoli?

GAD. Teillä on monta kysymystä. En minä jaksa kaikkiin vastata.

ELSA. Jaakko Kurki palveli teitä, herra electus?

GAD. Entä sitten?

ELSA. Teidän täytyy tietää, kuinka hän kuoli.

GAD. Tietysti siten, että hän heitti henkensä.

ELSA. Hän rakasti minua ja minä häntä. Sen voin nyt julistaa kaikkien kuullen. Minulla on oikeus vaatia tietoja hänen kuolemastaan.

GAD. Ja hän uhrasi minun hyväkseni enemmän kuin kenkään muu. Minäkin rakastin häntä. Minulla on siis myöskin oikeus jotakin vaatia. Ja minä vaadin, että ollaan vaiti siitä, minkä ei olisi pitänyt koskaan tapahtua.

ELSA. Herra electus, minä rukoilen…

GAD. Ja minä käsken. Vaiti!

ELSA. Jumalani! Hän kuoli pahantekijän kuoleman.

GAD. Mutta pahatyö ei ollut hänen.

ELSA. Hän oli siis viaton uhri?

GAD. Niin.

ELSA. Sinä, jalo nuorukainen, kuolit siis puhtaana ja ylevänä. Se tieto tekee murheen pyhäksi. Se poistaa kyyneleiltä katkeruuden. Niin voin ilolla muistaa lyhyttä lempeäni ja siunata hänen kaunista muistoaan.

GAD (liikutuksella). Muistakaa! Siunatkaa!

ELSA. Te hellytte, herra electus!

GAD. Minä! En. Sotaratsun polkema tanner ei pehmene säveän karitsan sorkissa. Minäkö heltyisin? Hunaja tekee happamen vielä happamemmaksi. Vaikka teillä onkin jonkun verran sielun voimaa, olette kuitenkin liian hento minun seuralaisekseni; sillä kohteliaisuusvarastoni on jo aikoja sitten ollut lopussa. (Huomattuaan talonpojat.) Te, miehet, täällä vielä? Se on hyvä. Teidän on saatettava tämä turvaton kana pesälleen. Talonpojilta ei saa leirissä mitään ryöstää. Sen on kuningas kieltänyt. Te viette neidin turvallisesti kaupungin portille.

ELSA. Hyvät miehet. Te ette kieltäne. Portille vain! Rouva Kristina voi jo kaivata minua. Rientäkäämme!

BJÖRN. Voitte luottaa meihin, jalo neiti.

ELSA. Luotan täydellisesti. Hyvästi, herra electus! Me odotamme teitä turvaksemme. (Rientää ulos talonpoikain kanssa.)

GAD (yksin). Jumalan kiitos! Hän on nyt poissa. Viiden haavan nimessä, tuo kyyhkynen oli saada minut vähällä unhottamaan itseni. Ken saisi minun tuskani huomata? Tuskani? Mitä tuskailen? Petosta on kaikkialla. Pelkkää ulkokultaisuutta, valapattoisuutta, kavallusta. Mutta minä… olenko kavaltaja, konna? En? Kirkko ja isänmaa ovat minut hyljänneet. Ketä kohtaan on siis minulla velvollisuuksia? Itseäni. Ei ketään muita. Minua ei saada kostotta polkea. Minun tieni on kostontie. Eivätkä mitkään Koriolanuksen äidin itkut voi minua siltä syrjäyttää. Ja vaikkapa lohikäärmeen hampaat rintaani raateleisivat, en sittenkään väisty. En puolesta saanut olla, niin vastaan olen, vaikka vastustaja onkin saatana.

En sodi nyt miekalla, vaan sanalla. (Ottaa paperin pöydältä ja lukee:) "Hemming Gad Ruotsin vapaille porvareille ja talonpojille sekä muille yhteisen kansan miehille Jumalan ja pyhän Eerikki-kuninkaan nimessä. Kolmea valtionhoitajaa, joiden sielulle Jumala armollinen olkoon, olen seurannut taistelussa Tanskaa vastaan ja ensimäisinä siihen osaaottanut Niinkuin taistelutantereella miekka kädessä ja monissa neuvotteluissa olen valvonut Ruotsin rahvaan etua, niin nytkin, sen vakuutan kristillisen uskoni ja kunniani nimessä — — —" (keskeyttäen) "kirottu tapa käyttää tällaisia sanoja —" (lukee edelleen) "tarkoitan teidän parastanne, arvoisat porvarit ja vapaat talonpojat, kehoittaessani teitä luopumaan oikean herranne kuningas Kristianin vastustamisesta. Sillä sota tanskalaisia vastaan on hyödytön ja ajan pitkään mahdoton — — — niinkuin emme olisi noita rosvoja lukemattomat kerrat karkottaneet — — — Kun kuninkaan joukot ovat valloittaneet koko maan lukuunottamatta Tukholmaa, joka vielä itsepintaisesti jatkaa hyödytöntä vastustusta, ja kun kuningas itse on nyt maahan saapunut vakuuttaen kaikille maan asukkaille mahtavan suojeluksensa ja anteeksiantonsa, niin että te kaikki voitte elää levossa ja rauhassa lain ja oikeuden sekä vanhojen tapojen mukaan saaden kuninkaan suosiollisella avulla minkä tarvitsette humalia, suolaa ja kankaita, niin kehoitan minä teitä kaikkia palvelemaan lempeää ja oikeutta rakastavaa kuningasta — — —" (Viskaa inholla kirjeen käsistään.) Ei ikipäivinä! Näin en minä kirjota. Älä usko tanskalaista äläkä munkkia! Niin huudan minä heille; nyt niinkuin ennenkin. Sillä lukemattomat kerrat ovat nuo varkaiden ja ryövärien jälkeläiset meidät kaunoilla lupauksillaan pettäneet.

MESTARI JON (saapuu). Hänen majesteettinsa kuningas Kristian pyytää
Ruotsin rahvaalle kirjoittamaanne kirjettä.

GAD (polkaisten kiivaasti jalkaa). Ulos, hirsipuusta karannut koira!

JON (suuresti hämmästyen). Mitä, tohtori Hemming? Tapasiko entinen vimmanne?

GAD. Kuulit. Ulos!

JON. Tämä saattaa teidät hirsipuuhun viedä. (Menee.)

GAD. Hah hah haa! Ei tosiaankaan ole kehuttava seura, kun moiset konnat luokse tunkeilevat. Vaan, se on muistettava, hän onkin nyt kumppani ja veli. Hah hah haa! Me palvelemme samaa (painolla) lempeää ja oikeutta rakastavaa herraa. Niin, ja samaa rouvaa, Sigbrit velhoa! Mutta mitenkä palvelukseni päättyy, ja jääkö kostoni kesken? (Ottaa jälleen kirjeen pöydältä.) Tätä samaa saarnaavat kansalle vihamieheni, jotka ovat tehneet minut siksi, mikä nyt olen. Miksi en minä saisi pettää tyhmää laumaa, niinkuin muut sitä pettävät. Minun pitää muistaa itseäni. Perääntyä en enää voi. Tapahtukoon täytymys! (Lukee.) — — „palvelemaan lempeää ja oikeuttarakastavaa kuningasta, jolla ei ole mitään rakkaampaa toivoa kuin ruotsalaisten alamaistensa viihtymys ja onni.” (Heittää pois popperin.) Valheellisemmin ei perkele paratiisissa puhunut. Vaan täällä ei ole mikään paratiisi. (Jää pöydän luo istuen katsoa tuijottamaan paperiin. Tanskalainen sotapäällikkö saapuu muassa kymmenkunta sotilasta, jotka piirittävät Gadin ja ojentavat keihäät häntä kohden.)

GAD (ylös hypähtäen). Mitä tahdotte?

PÄÄLLIKKÖ. Kirjeenne Ruotsin rahvaalle.

GAD. Mutta jos sitä en anna?

PÄÄLLIKKÖ. Hänen majesteettinsa on käskenyt meidän ottamaan sen teidän ruumiinne ylitse.

GAD (lyhyen sisällisen taistelun jälkeen). En pelkää aseitanne, en henkeäni. Pakoittaa ei minua voida. Tämän kirjoituksen (ottaa sen käteensä ja miettii hetken) — annan minä vapaasta tahdosta. (Antaa paperin päällikölle, joka sotilaineen poistuu.)

GAD. Voi sinua, Hemming Gad! (Lyö voimalla molemmat nyrkit pöytään ja vaipuu sen ääreen.)

PALVELIJA (tullen hetkisen kuluttua). Hänen majesteettinsa kuningas.

GAD (kohoten äkkiä). Hän saapukoon! Kaikkeen olen valmis. (Kuningas
Kristian, piispa Matias, Erik Trolle, Knut Eskilinpoika ja Krister
Pentinpoika sekä mestari Jon saapuvat.)

KRISTIAN (Gadille). Olen työhönne tyytyväinen. Kirjoitusta monistetaan paraikaa. Se levitetään kaikkialle.

GAD (kumartaen). Kuninkaan tahto tapahtukoon.

KRISTIAN. Vaan vaikuttaako se?

MATIAS. Teidän majesteettinne ei saa kovin paljon odottaa. Tohtori
Hemmingin sana on jo kadottanut merkityksensä.

TROLLE. Minä pelkään samaa.

KNUT ESKILINP. Suurta laumaa on helpompi kiihoittaa kuin hillitä.
Tohtori Hemming on aina kiihoittanut.

KRISTIAN. Mitä sitten on tehtävä?

KRISTER PENTINP. Teidän majesteettinne on käytettävä pakkokeinoja.

KRISTIAN (kiivastuen vähitellen). On käytetty ja käytetään. Kokoan sotaväkeä Tanskasta, Ranskasta, Saksasta, Hollannista ja Puolasta sekä kuletan ne Ruotsiin. Mitä se on muuta kuin pakkokeinoja? Joukot kulkevat maakuntien läpi, kukistavat vastarinnan kaikkialla, missä sitä vain kohtaavat. Mutta joukkojen pois siirryttyä nousee kansa kapinaan. Käyttäkää sitten pakkokeinoja. Sturen kuoltua kokoontuvat Ruotsin ylimykset Upsalaan ja vannovat minulle uskollisuutta. Mutta kun kutsun heitä luokseni saapumaan, tulee vain muutamia heistä, joku piispa Matias, joku Trolle, Banér ja Oxenstjerna. Talonpoikia houkuttelen suolalla ja humalalla. Mutta nämä kurjat myyrät pysyvät enimmäkseen luolissaan ja hyökkäävät sieltä vain hävitystä tekemään. Käyttäkää sitten pakkokeinoja! Pitäisi todellakin käyttää viimeistä keinoa; olisi hankittava kylliksi pitkä hirttonuora, jolla kaikki ruotsalaiset kavaltajat hirtettäisiin.

MATIAS. Teidän majesteetillanne on täällä paljon uskollisia alamaisia.

KRISTIAN (pilkalla). Erittäin uskollisia, herra piispa. On uskollisia koiria, jotka nuolevat sen henkilön kättä, jolla on suurin pala tarjottavana.

TROLLE. Teidän majesteettinne ei toki meidän uskollisuuttamme epäille?

KRISTIAN. Auttakaa minut pulasta. Miten lopetetaan tämä kirottu sota?
Miten ylläpidän armeijan tässä kapinoivassa maassa? Miten saan käsiini
Kustaa Erikinpojan, joka kunniattomasti karkasi Kööpenhaminasta ja on
nyt petollisten lyypekkiläisten avulla päässyt Ruotsiin kiihoittamaan?

KRISTER PENTINP. Teidän majesteettinne on juuri valloittanut Vesteråsin.

KRISTIAN. Se ei ole Tukholma.

TROLLE. Mutta sanoma sen kukistumisesta on omiaan lamauttamaan
Tukholman väestön mieltä.

KRISTIAN. Siinä toivossa lähetin sinne kaksi Vesteråsin porvaria antautumisesta kertomaan.

MATIAS. Se oli hyvin keksitty.

KNUT ESKILINP. Mitä Kustaa Erikinpoikaan tulee, ei häntä voida syyttää.
Hän karkasi vankeudesta, johon hänet petoksella vietiin.

KRISTIAN. Pirun sarvien nimessä, Banér, pyrittekö te mestaroimaan minun tekoani. Katsokaa, ettei silloin, kun ruotsalaisille kapinoitsijoille palkka maksetaan, mitata teille ensiksi.

KNUT ESKILINP. Ilolla otan vastaan palkan, minkä teidän majesteettinne armo määrää.

KRISTIAN (häijysti naurahtaen). Minun armoni ei teitä unhota.

PALVELIJA (saapuen). Teidän majesteettinne Tukholmaan lähettämä airut.

KRISTIAN. Hän tulkoon! Epäilen, että paholaisen nainen taas hylännyt on ehdotukseni. (Palvelija menee.)

AIRUT (saapuu). Armollinen majesteetti, tahtoanne en voinut linnan puolustajille ilmoittaa.

KRISTIAN. Miksi et, katala raukka?

AIRUT. En päässytkään kaupunkiin.

KRISTIAN. Ketkä estivät?

AIRUT. Kun airueenlippua kantaen lähestyin Vesteråsin porvarien kanssa pohjoisporttia, kysyttiin, mitä minulla on asiaa. Sanoin, että Vesteråsin porvarit pyrkivät kaupunkiin ja että teidän majesteettinne lähetti minut antautumisehdoista keskustelemaan. Me emme keskustele, vastattiin. Porvarit pääsivät sisälle, ja kun minä en ollut valmis heti palaamaan käännettiin tornin tykki minua kohden. Pyhän Knutin avulla pääsin kuitenkin ehjin nahoin kertomaan teidän majesteetillenne tämän röyhkeän teon.

KRISTIAN. Mene, kurja, hoitamaan nahkaasi! (Airut menee kiireesti.) Mutta nuo kirotut kapinoitsijat, jotka minua kuukausimääriä uhmallaan kiusaavat. Heidän täytyy kerran lannistua, heidän täytyy. Kaikki kanuunat soimaan! Kaupungin ja linnan täytyy muuttua tuhkakasaksi ja jokaisen ihmissielun täytyy raunioiden keskellä surmansa saada, sen vannon pirun hampaiden nimessä.

MATIAS. Teidän majesteettinne!

KRISTIAN. Mitä on sanomista, herra piispa?

MATIAS. Teidän majesteettinne ampumavarat eivät riitä kaupungin ja linnan raunioiksi ampumiseen.

TROLLE. Pitkän ikäni aikana on kaupunkia usein piiritetty. Väkivallalla ei sitä ole koskaan voitu valloittaa, jos ei se vapaaehtoisesti ole porttejaan avannut.

KRISTIAN. Siis minun on tyhjin toimin palattava Tanskaan uhrattuani äärettömät summat sotaretkeeni. Kapinoitsijat ovat jätettävät voitostaan riemuitsemaan. Sekö on neuvonne, uskolliset ystäväni?

MATIAS. Ei suinkaan.

KRISTIAN. Mitä tarkoitatte?

MATIAS. Teidän majesteettinne luopukoon Tukholman piirityksestä ja kukistakoon ensin kaikki maakuntakapinat. Kun maaseutu on kokonaan teidän vallassanne, täytyy Tukholman itsestäänkin antautua.

KRISTIAN. Neuvonne, herra piispa, sietää harkitsemista. Mitä muut luulette siitä?

TROLLE. Minun mielestäni on se viisas neuvo.

KNUT ESKILINP. Kehoitan teidän majesteettianne sitä seuraamaan.

KRISTER PENTINP. Minunkin mielipiteeni, jos saan sen sanoa, tukee hänen armonsa ehdotusta.

KRISTIAN. Vaan mitä sanoo tohtori Hemming? Te ette ole suutanne avanneet.

GAD. Tohtori Hemmingin sana on kadottanut merkityksensä. Niin sanottiin täällä äsken. Minä en pyri teidän majesteettinne neuvomisessa kilpailemaan näiden herrojen kanssa.

KRISTIAN. Minä tahdon kuulla mielipiteenne.

GAD. Teidän majesteettinne seuratkoon piispa Matiaan neuvoa.

KRISTIAN. Se teistä on siis hyvä?

GAD. Ainakaan ei Ruotsin kruunu tule silloin kuninkaallisen päänne painoksi.

KRISTIAN. Kuinka? Selittäkää sananne!

GAD. Se on helposti tehty. Jos nyt luovutte Tukholman piirityksestä, eivät sen portit koskaan teille aukea. Ja jos teillä ei ole Tukholmaa, ette te ole Ruotsin kuningas.

KRISTIAN. Kielenne puhuu katkeraa totuutta. Vaan ennen luovun hengestäni, kuin Ruotsin kruunusta; siis piiritystä emme keskeytä.

MESTARI JON (puoleksi kuiskaamalla kuninkaalle). Onko majesteettinne unhottanut rouva Sigbritin kirjeen?

KRISTIAN (kasvoilla häijy hymy). Olen saanut rouva Sigbritiltä kirjeen, jossa hän uudestaan vakuuttaa, että yksin te, tohtori Hemming, voitte tehdä minut Ruotsin kuninkaaksi. Nyt saatte näyttää vaikutusvoimaanne. Tukholman täytyy teidän toimestanne olla huomenna minun vallassani, muuten lähetän hirsipuusta otetun päänne Kööpenhaminaan rouva Sigbritille terveisillä, että hänen terävä älynsä on hänet tällä kertaa pettänyt. Te saatte käyttää kieltänne ja luvata puolestani vaikka mitä. Ymmärrättekö?

GAD (kumartaen). Ymmärrän, teidän majesteettinne. (Kuningas lähtee seuralaisineen.)

MESTARI JON (Gadille). Ken on nyt lähempänä hirsipuuta? (Menee.)

GAD. Huomenna on siis Tukholma julman lominkaan käsissä. Ah!

VIIDES NÄYTÖS.

Tukholman linnassa. Sama huone kuin toisen näytöksen ensimäisessä kuvaelmassa.

Heti esiripun noustua kuuluu sangen voimakas tärähdys.

KRISTINA (saapuu kiireesti surupuvussa perinnäisestä ovesta ja katsoo hätääntyneestä ympärilleen).

PALVELIJA (pilkistää kauhuissaan vasemmasta ovesta). Perkeleen kita, armollinen rouva! (Kiiruhtaa pois.)

KRISTINA (yrittäen hänen jälkeensä). Mikä kauhea tärähdys!

TOINEN PALVELIJA (juoksee päätään pidellen oikealta). Voi hirmua!
Perkeleen kita halkesi. (Menee perälle.)

MAUNU GREN (saapuu vasemmalta).

KRISTINA. Mitä on tapahtunut? Ihmiset ovat päästään sekaisin. Mistä niin hirveä tärähdys? Murtaako vihollinen linnan?

GREN. Ei. Pohjoisen tornin iso kanuuna räjähti.

KRISTINA. Linnan suurin tykki?

GREN. Niin. Perkeleen kita.

KRISTINA. Se oli onneton tapaus.

GREN. Putki halkesi pitkin pituuttaan. Tornin seinä murtui.

KRISTINA. Entä tykkiväki?

GREN. Yksi kuoli. Viisi haavoittui.

KRISTINA. Sitojia! Lääkkeitä! Tulkaa, ohjatkaa minut onnettomuuspaikalle !

GREN. Siellä on kauhea näky. Ja te olette väsynyt.

KRISTINA. Väsynyt? Minä? Saanko minä väsyä tekemästä mitä nainen voi?
Olettehan tekin alttiit kaikki uhraamaan.

GREN. Te, jalo sukulaiseni, teette enemmän kuin yksikään nykyinen Ruotsin mies. (Menevät vasemmalle. Erik Vaasa ja kaupungin pormestari tulevat perältä.)

ERIK VAASA. Te tahdotte kertoa uutisen rouva Kristinalle.

PORMESTARI. Niin, herra ritari. Uskaltaako kertoa?

ERIK VAASA. Kuinka ei uskaltaisi? Rouva Kristina on uljain meistä kaikista. Mutta onko tietoon luottamista?

PORMESTARI. Tunnen molemmat porvarit.

ERIK VAASA. Heidät lähetti kuningas?

PORMESTARI. Hän kehoitti heitä tulemaan.

ERIK VAASA. Hän toivoo siten meidät masentavansa.

PORMESTARI. Vesterås oli, Tukholmaa lukuunottamatta, viimeinen varustus, joka rohkeni kuningasta vastustaa. Nyt on sekin langennut hänen käsiinsä.

ERIK VAASA. Ei saa unhottaa Kalmaria.

PORMESTARI. Se on niin kaukana.

ERIK VAASA. Alatteko horjua? Onko porvaristoon luottamista?

PORMESTARI. Tiedätte, että se on ollut luja.

ERIK VAASA. On ollut. Mutta onko vielä?

PORMESTARI. Vaikeaksi voi ajan pitkään tulla. Porvarien talot jo palavat.

ERIK VAASA. Palavat?

PORMESTARI. Harmaa-veljesten saarella on tykkituli useita taloja sytyttänyt.

ERIK VAASA. Ja porvarit, mitä he tekevät?

PORMESTARI. Tietysti koettavat sammuttaa.

ERIK VAASA. Ei, koko tämä suuri sodan palo olisi saatava sammumaan.
Pikainen apu olisi tarpeen.

PORMESTARI. Se on kaupungin asukkaidenkin toivo. Vaan mistä se saadaan?

ERIK VAASA. Lyypekistä.

PORMESTARI. Odotamme. Mutta saapuuko?

ERIK VAASA. En ole sitä epäillyt, kun kuulin heidän jalomielisyydestään poikaani kohtaan.

PALVELIJA (pilkistää vasemmalta).

ERIK VAASA (palvelijalle). Hoi, mies, missä on armollinen rouva?

PALVELIJA. Tapaturmapaikalla.

ERIK VAASA. Missä?

PALVELIJA. Ettekö, jalo herra tiedä, että perkeleen kita räjähti?

ERIK VAASA. Tiedän, että helvetin kita uhkaa sinua.

PALVELIJA.

Se nielee kaikki. Nyt onkin tulossa viimeinen päivä. Kaarlo kuninkaan kansleri Niilo Ryting, joka kanuunan, asetti paikoilleen, oli suuri noita, ja hän kastoi sen kuolleenpesuvedellä.

PORMESTARI. Kuolleenpesuvedellä!

ERIK VAASA. Tuon lörpön juttuja. Mene!

PALVELIJA. Nyt on viimeinen päivä. (Menee vasemmalle.)

KRISTINA ja GREN (tulevat perältä useiden linnan puolustajaan kanssa).

KRISTINA. Herra Erik ja pormestari! Linnassa on tapahtunut onnettomuus.

ERIK VAASA. Pormestari tuo tiedon pahemmasta onnettomuudesta.

KRISTINA. Pyhä neitsyt! Kertokaa!

PORMESTARI. Vesterås on tanskalaisten vallassa. He ovat sen rynnäköllä valloittaneet.

KRISTINA. Siis uusi murhesanoma. Luulin jo niiden loppuneen. Me kadotamme kaikki.

GREN. Uskallustamme emme, jalo sukulaiseni.

KRISTINA. Pyhän Erikin avulla olemme sen säilyttäneet. Mutta kuinka kauan sitä voidaan kaupungin asukkaissa ylläpitää? (Porvareita saapuu oikealta.) He ovat saaneet surullisen viestin. (Porvareille.) Mitä tahdotte, kunnon porvarit?

1:NEN PORVARI. Anomme, että armollinen rouva soisi perheillemme linnassa suojaa, kunnes löydämme heille kodin.

KRISTINA. Löydätte kodin? Eikö teillä ole kotia?

2:NEN PORVARI. Oli, mutta ei ole nyt.

KRISTINA. Kuinka niin?

1:NEN PORVARI. Olemme repineet ne maahan.

KRISTINA. Repineet kotinne! Miksi?

1:NEN PORVARI. Että muut kodit säilyisivät.

3:S PORVARI. Meidän talomme, armollinen rouva, olivat Harmaaveljesten saarella. Ne yrittivät syttyä vihollisen tykkitulesta. Ja niistä olisi voinut tulipalo koko kaupunkiin levitä.

KRISTINA. Siksi uhrasitte ne?

2:NEN PORVARI. Niin kai jokainen tekisi.

KRISTINA. Jokainen, jolla on niin jalo mieli kuin teillä, ystävät. Tämä linna olkoon perheittenne ja teidän kotinne, niin kauan kuin haluatte ja niin kauan kuin minä saan täällä määrätä. Mutta sen ajan pituutta ei voi tietää.

GREN. Meitä ei kenkään täältä pois aja.

KRISTINA. Teillä on luottamusta, Maunu herra. Niin on ollut minullakin. Kun jalon ja uskollisen puolisoni kuoltua näin Ruotsin miesten horjuvan, epäröivän ja joukottain rientävän uskottoman ja julman kuninkaan puolelle, huomasin pian, että maamme kohtalo oli suljettu tämän kaupungin muurien sisään ja että se suureksi osaksi oli minun heikoissa käsissäni. Ajattelin, kuinka onkaan kansamme kärsivä, jos sukujemme onni ja onnettomuus jää kuningas Kristianin yksin määrättäväksi. Ajattelin myöskin jalon vainajan lapsia. Heidän tulevaisuudestaan on huolta pidettävä. Poikien pitää kasvaa miehiksi, ja jonkun niistä, niin ajattelin, on perittävä isänsä valta ja arvo sekä hallittava Ruotsia jalosti ja oikeuden mukaan kuin isäkin, mutta häntä onnellisemmin. Siksi vannotin teillä, jalot herrat ja arvoisat porvarit, pyhän valan suojella tätä kaupunkia ja linnaa viimeiseen asti, että täällä säilyisi sarastus, josta vielä isänmaalle valoisa päivä valkeneisi. Olettehan tämän valan vannoneet?

KAIKKI. Olemme.

KRISTINA. Mutta teinkö oikein vaatiessani tällaisen valan? Se kysymys on usein mieltäni vaivannut. Useat teistä ovat perheenisiä. Teillä niinkuin minullakin on lapsia, joiden onnea teidän on valvottava. Teenkö oikein vaatiessani pienoisilta turvan? Kenties tahtoisitte pelastaa perheenne ja kotinne sodan jaloista. Minulta on se särkynyt. Minä pidän puolustautumisen välttämättömänä. Useat teistä voivat olla toista mieltä. Varsinkin nyt, kun Vesteråskin on vihollisen valtaan joutunut. Vapautan teidät valastanne. Ken toivoo antautumista ja rauhaa, lausukoon vapaasti ajatuksensa.

GREN (tempaisee tikarin vyöltään ja laskee sen voimalla pöydälle.) Mitä minuun tulee, vannotan teitä kunnian ja kristillisen uskon nimessä, että silloin, kuu minä antautumista ehdotan, lähin mies syöksee tämän pöydälle jättämäni tikarin minun rintaani.

KAIKKI. Hyvä! Hyvä!

ERIK VAASA. Mitä meillä on kuningas Kristianilta odotettavissa, sen tunnen minä. Meidän on kestettävä viimeiseen asti. Se on tietääkseni läsnäolevan puolustusväenkin mielipide.

SOTILAAT. Viimeiseen asti!

PORMESTARI. Ruotsin muut kaupungit ja linnat, nyt Vesteråskin, ovat vihollisen vallassa. Mitä siitä? Me olemme maamme ensimäisen kaupungin asukkaita. Sellaista kunniaa ei osteta halvalla hinnalla. Meidän täytyy olla ensimäisiä, kun on kysymys uhrauksista ja isänmaallisesta mielialasta, viimeisiä velvollisuudesta väistyessä. Niin, ymmärtääkseni, ajattelee pääkaupungin porvaristo. Se tahtoo puolustaa isäin kaupunkia ja tätä linnaa viimeiseen asti.

PORVARIT. Viimeiseen asti.

ERIK VAASA. Vaan kuulkaa! Vihollisen tykkituli on tauonnut. Saammekohan rynnäkön?

GREN. Niin kauan kuin yksikään mies jaloillaan pysyy, ei sitä ole vaikea torjua.

VARTIJA (vasemmalta saapuen.) Kuningas Kristianin edustaja on portilla.

GREN. Taas! Luuleeko hän kaupungin ja linnan kerjäämällä saavansa.
Luotia heille! (Aikoo lähteä.)

KRISTINA. Pysähtykää, Maunu herra! Kuninkaan asia on kuultava.
(Vartijalle.) Mitä tahtoo Tanskan mies?

VARTIJA. Portilla ei ole Tanskan mies, vaan tohtori Hemming Gad.

KRISTINA. Herra electus! Häneltä en voi odottaa muuta kuin hyvää. Hän tulkoon! (Vartija menee.) Teitä, jalot herrat ja arvoisat porvarit, sekä kaikki urheat puolustajamme, kiitän tästä hetkestä. Vihollisjoukkojen saartamanakin on elämä tässä lujassa linnassa tuntunut minusta turvalliselta. Suurimman turvallisuuden tunteen antaa kuitenkin teidän miehuullinen lujuutenne. Niin voimme me halveksua vihollisen väkivaltaa ja pelastamme isänmaan ahdistuksesta Jumalan ja pyhän Erikin avulla.

KAIKKI. Jumalan ja pyhän Erikin avulla!

KRISTINA. Jumala ja pyhimykset suokoot siihen armoa ja voimaa!

PORMESTARI. Ken meistä on näihin saakka syönyt kokonaisen sillin päivässä, syököön tästedes ainoastaan puolen. Antakaamme oluemme hapata, leivän homehtua ja suolalihan vanhentua. Sillä meidän on kestettävä pitkä piiritys. Ja hapan olut, härskeentynyt silli ja vanhentunut liha on parempi kuin aivan tyhjä pöytä.

GREN. Ja parempi on kuollakin vapaina vaikkapa tyhjän pöydän ääreen kuin antautua kuningas Kristianin armoille.

ERIK VAASA. Kummastakin pyhimykset meitä varjelkoot! Nyt kukin paikoillemme, ja lannistumaton mieli hyvät toverit!

KRISTINA. Älkäämme erotko! Ottakaamme herra electus yhdessä vastaan.
Siitä, kun hän läksi tästä linnasta, ovat olot paljon muuttuneet.
Katsokaamme, onko hän muuttunut. Te kaikki tunnette hänet.

PORMESTARI. Ken ei häntä tuntisi? Hän tämän linnan viimeksi tanskalaisilta riisti.

1:NEN PORVARI. Hän pelasti minun taloni tanskalaisten ryöstöstä.

2:NEN PORVARI. Minun talossani hän asui linnaa piirittäessään. Jalompaa soturia en ole koskaan nähnyt.

3:S PORVARI. Minä taistelin hänen rinnallaan, kun myöhäisenä huhtikuun iltana kahdeksantoista vuotta sitten teimme rynnäkön. Kiivaimmassa kahakassa linnan portilla tanskalainen sotilas nosti kalpansa halkaistakseen minun pääni. Herra electus oli häntä ripeämpi ja iski tanskalaisen kuoliaaksi.

KRISTINA. Ken ruotsalainen ei voisi mainita useitakin hyviä töitä, joita tohtori Hemming on tehnyt kansalaisilleen ja isänmaalleen. Te, herra Maunu, käykää häntä vastaan! Ohjatkaa hänet tänne kunnianosoituksilla. (Gren aikoo lähteä, mutta Gad tulee perältä häntä vastaan.) Vaan siinä saapuukin jo vieraamme. Tervetultua ystävien joukkoon! Tervetultua tähän linnaan. Täältä tervehtää teitä Engelbrektin ja Sturen henki. Onni, että te olette vielä isänmaalle säilynyt. Teidät keskuudessamme nähtyämme, emme epäile. Me pääsemme pian ahdistuksestamme.

GAD. Pian, armollinen rouva. Kaikki riippuu itsestänne.

KRISTINA. Entinen jalo luottamus teissä, herra electus. Niin on meissäkin. Me olemme lujasti päättäneet puolustaa viimeiseen saakka.

GAD. Se on uljas päätös.

KRISTINA. Innostus on kaikissa sama! Porvaristossa sekä puolustusväessä. Olemme valmiit kaikki uhraamaan. Se on suurta! Se on surullistakin. Kuinka moni koti kukistuukaan vielä? Kuinka monen perheen tuki kaatuu? Kun sitä ajattelen, uudistuu sydämessäni se katkera kipu, jonka tunsin saadessani sanoman Bogesundin onnettomuuspäivästä.

GAD. Te saatte rauhoittua, armollinen rouva. Porvaristosta ja puolustusväestä ei kaadu enää ainoatakaan miestä.

KRISTINA. Te lohduttelette liiaksi, herra electus; sota on sota.

GAD. Sota loppuu nyt.

KRISTINA. Kuinka? Lakkaako piiritys?

GREN. Onko kuningas jo saanut tarpeekseen?

ERIK VAASA. Huomaako hän, että Tukholmaa ei voida kukistaa?

PORMESTARI. Eikä sen porvareita houkutella?

GAD. Ei, ei! Tukholma avaa porttinsa kuninkaalle.

KRISTINA (hämmästyen). Mitä sanotte, herra electus!

GREN ja VAASA. Se on mahdotonta!

GAD (tyynesti). Se on ainoa mahdollisuus.

KRISTINA. Te sanotte niin, tohtori Hemming!

GAD. Jos jotakin pelastaa tahdotaan, on se ainoa keino. Enkä voi uskoa, että se hylätään. Kuningas Kristian on jalosti unhottava kaikki. Vanhan ruotsalaisen kuningassuvun vesana on hänellä oikeus Ruotsin kruunuun. Sen saatuaan hallitsee hän täällä pyhän Erikin lain mukaan.

KRISTINA (kiivaasti). Kavaltaja! Sananne häväisevät harmaan päänne. Läsnäolevat suuret henget häveten täältä pakenevat, kun kuollut on kunnia ja kunto, Menkää! Imarrelkaa ostajaanne. Äänenne kuuluu korpin rääkynnältä. (Menee kiivaasti vasemmalle.)

GREN. Minäkin poistun; sillä miekkaani on vaikea hillitä. (Menee vasemmalle.)

GAD. Nuori kuohuva veri! Kun se on singahtittanut tuomionsa harmaata päätäni kohden, kenpä minua enää kuulisi? Seuratkaa heitä kaikki! Ja jos tahdotte, voin kulkea edellänne rumpua lyöden ja huutaa: Näin uljaasti me kuolemaan riennämme. Ei minulla ole mitään kadotettavaa, jos ei teillä. Siis eteenpäin! Otsa säpäleiksi vuorta vasten! Mitä? Te seisotte ja minuun töllistelette. Ja näyttää niinkuin ajatukset kallossanne kierteleisivät. Mitä ajatuksia tarvitsee se, ken kuolla aikoo? Tuleen kaupunki! Joka talo! Sitten muurilla itsemme murhatkaamme! Siinä on kosto vihamiehelle. Menkäämme!

KAIKKI. Ei.

GAD. Viiden haavan nimessä! Miksi ei? Kun teidän on kuoltava, olette hulluja, jos kidutusta pitkittää tahdotte. Vai luuletteko vielä onnenpäiviä näkevänne? Sitä älkää uskoko! Taistelun loppua ette näe, kun itse ette päättää sitä tahdo. Katsokaa! Tämä sota on niellyt äärettömiä uhreja. Ja se nielee meidät kaikki. Kalmarin kuuluisasta kokouksesta asti ei Tanska ole suonut Ruotsille rauhaa muuten kuin sen valtaan alistettuna. Luuletteko, että se suo sen nyt? Nyt, jolloin Dannebroge liehuu jalopeuran hartioilla ja jolloin kuningas Kristianilla keisarin lankona on omien apuneuvojensa lisäksi käytettävänään koko roomalaisen keisarikunnan, Alamaiden ja Espanjan pohjattomat voimat. Mitä apua on Ruotsilla odotettavissa? Puola? Kuningas Kristianin liittolaiset Moskovan suuriruhtinas ja Preussin ritariston suurmestari pitävät sen pinteessä. Lyypekki?

PORMESTARI. Niin, Lyypekistä tulee aseita ja ruokavaroja.

GAD. Ne ovat tulleet jo.

ERIK VAASA. Tulleetko?

GAD. Ne on tuotu kuningas Kristianille.

PORMESTARI. Lyypekkiläiset meidät pettäneet!

ERIK VAASA. Se on kostettava.

GAD. Niin, kostettava se on. Mutta kuinka kuolleet kostavat? Kun kuningas Kristian hävittää Tukholman — ja sen hän on pirun sarvien nimessä vannonut tekevänsä, ellei kaupunki heti antaudu — saavat lyypekkiläiset oikeuden rakentaa sen uudestaan. Niin tulee tänne jälleen saksalainen porvaristo. Lyypekkiläiset nauttivat kaikki ne edut, jotka te saisitte pitää, jos kuningas Kristianiin turvautuisitte.

ERIK VAASA. Mekö turvautuisimme?

GAD. Niin sopii ainakin Erik Vaasan kysyä. Ainoa poika on häneltä petoksella viety. Uljas nuorukainen! Hän on päässyt karkuun. Tanskalaiset vainoavat häntä kaikkialla. Heitä on hänen lopultakin mahdoton karttaa. Nuorukaisen veri vuotaa kohta tanskalaisten vainukoirien keihäissä. Siitä ei koko maailmassa voisi häntä suojella kukaan muu kuin kuningas Kristian. Mutta hänen vihaansa kiihdyttää jalo isä.

ERIK VAASA. Lakatkaa! Säälikää isänsydäntä!

GAD. Isänsydäntä! Se ei kieltäydy poikaansa pelastamasta.

ERIK VAASA. Ei, jos on keinoja.

GAD. Ne suo kuninkaan ystävyys.

ERIK VAASA. Sitäkö minä etsisin?

GAD. Minä olen etsinyt. Katsokaa minua! Harmaata päätäni! Käsiäni! Ken on heiluttanut miekkaa Ruotsin puolesta enemmän kuin minä? Ken on paremmin tuntenut hetken tarpeen? Minä tohdin sanoa, että vaadin rauhaa, antautumista ja etsin kuningas Kristianin ystävyyttä.

ERIK VAASA. Ja tahdotte syöstä isänmaanne Tanskan orjuuteen.

PORMESTARI. Tanskan orjuuteen!

GAD. Vai Tanskan orjuuteen? Mitä syytä olisi minulla tanskalaisten etua valvoa. Vihaan heitä kuin helvetin kuilua. Niin vihasi heitä vanha Sten herrakin. Mutta kuitenkin katsoi hän tarpeelliseksi avata Tukholman portit Hannu kuninkaalle, hänet sitä varmemmin jälleen karkoittaakseen. Jos muistonne ulottuisi sinne asti, tietäisitte, että se oli silloin ainoa mahdollinen keino isänmaan pelastamiseksi. Mikä silloin oli välttämätön, on nyt vielä välttämättömämpi. Minua säälittää tämän kansan tuska ja lukemattomien kotien kärsimykset. Mutta te tahdotte niitä jatkaa? Tunnen teidät jokaisen. Jos sinä, jalo Vaasa, voitkin uhrata sukusi…

ERIK VAASA. Ei! Minä tahdon pelastaa, poikani.

GAD. Vai voitti jo ihmisyys. Anteeksiannon ja vapauden suo kuningas, kun vastustuksesta luovutte. Mutta sinä, pormestari! Saksalainen porvaristo oli saatu kaupungissamme lannistumaan. Kotimaiset miehet nousivat liikkeen päämiehiksi, ja sinä pääsit vaurastuneen porvariston johtajaksi. Onko nyt kaikki hävitettävä ja sijat luovutettava muukalaisille?

PORMESTARI. Ei! Sitä en tahdo.

GAD. Ja te porvarit, joiden luona olen asunut ja joiden kanssa olen taistellut. Mikä olisi teille edullisempi kuin mahtavan valtikan suoja. Miten käy nyt suola-, viini-, humala- ja kangaskuormille, joita koetatte maahan tuottaa? Ne vihamies ryöstää. Kuningas Kristian Ruotsin hallitsijana suojeleisi niitä maailman äärissäkin. Mutta minä puhun suotta. Te tahdotte kuolla. Kotinne on poltettava, omaisenne murhattava.

PORVARIT. Ei! Ei!

GAD. Siis hakekaa turvaa ja rauha! Kun hetkeksi alistumme ja rauhan saamme, kasvaa voimamme kuin Simsonin tukka vankilassa, ja silloin me muukalaisuuden pylväät murramme.

ERIK VAASA. Vaan valamme?

PORMESTARI. Niin, meitä sitoo vala.

GAD. Ken teitä siitä voisi tuomita. Täällä on puolue puoluetta vastaan, ja jokainen etsii omaa etuaan. Missä on siis puolueeton tuomari? Mutta itsenne, omaisenne, maan ja kansan te tuomitsette alati kasvavaan kurjuuteen, jos jatkatte mieletöntä uhmaa. Vaan minä voin puhdistaa jaloistani kaupunkinne tomun. Kysyn kuitenkin vielä: Minäkö poistun, vai tekö kaikki menette rouva Kristinan luo antautumista vaatimaan? On kohtalomme käsissämme. Minulla on ollut rohkeutta ratkaista omani. Ratkaiskaa te omanne! (Hetken vaiti.) Siis eroammeko?

ERIK VAASA. Ei, herra electus.

PORMESTARI. Me menemme armollisen rouvan luo.

KAIKKI. Me menemme. (Kaikki kiiruhtavat vasemmalle.)

GAD (yksin). Voi teitä, te löyhäpäiset narrit! Tuolla sankarinaisella on pikkusormessaan enemmän älyä kuin koko tällä tomppelilaumalla. He itse rientävät nyt turmaansa… Itsekö? He seuraavat kuin tahdottomat lampaat. He ansionsa mukaan palkan saavat. Ja minä olen kostanut. On kosto läsnä jo. (Kristina ja kaikki muut tulevat vasemmalta.) Lupaus on noiden kasvoille kirjoitettu.

KRISTINA (Gadille). Te, herra electus, käskette nyt enkä minä. Niin tahtoo kaupungin ja linnan väki. En ole koskaan heitä pahoittanut. Siis saavat tahtoansa seurata. Me odotamme määräyksiänne.

GAD. Kun niin on, otan tämän kaupungin ja linnan kuninkaalle.

GREN. Vaan ehdot? Ne on ensin kuultava.

GAD (ottaa poveltaan kuninkaan sinetityn kirjeen). Ne ovat tässä. Hänen majesteettinsa lupaa unhottaa kaikki, mitä on tapahtunut Ruotsin ja Tanskan pitkässä sodassa hänen iso-isänsä kuningas Kristian ensimäisen, hänen isänsä kuningas Hannun ja hänen itsensä aikana. Hän lupaa armoihinsa ottaa Kustaa Erikinpojan, suo läänityksiä rouva Kristinalle ja kaikille hänen täällä linnassa oleville ystävillensä. Hän on myöskin suojeleva rouva Kristinaa, hänen lapsiaan ja ystäviään, niin että he kaikki saavat elää levossa ja rauhassa kiittäen armollista hallitsijaansa. Nämä lupaukset on hänen majesteettinsa vahvistanut kuninkaallisella sinetillä ja pyhän kolminaisuuden nimeen vannotulla valalla.

GREN. Johon ei ole luottamista.

GAD. Hallitsijan valaan luotetaan.

GREN. Ja niitä rikotaan.

KRISTINA. Meidän on kuninkaaseen luotettava. Ken lähtee häntä vastaanottamaan?

ERIK VAASA. Minä, armollinen rouva.

KRISTINA. Te, jalo sukulaiseni! Menkää!

PORMESTARI. Minun on kaupungin avaimet kuninkaalle ojennettava.

KRISTINA. Siihen velvoittaa teitä virkanne.

GAD. Hänen majesteettinsa saapuu heti tänne armollisna. (Pormestari ja
Vaasa menevät perälle.)

1:NEN PORVARI. Minä riennän kaupungille riemusanomaa levittämään.

KRISTINA (surullisena). Riemusanomaa? Menkää!

1:NEN PORVARI (Gadille). Terve, pelastajamme! (Menee.)

2:NEN PORVARI. Näin kuninkaan 21 vuotta sitten. Minä kiiruhdan häntä vastaan portille.

KRISTINA. Kiiruhtakaa! Kiiruhtakaa!

3:S PORVARI. Kaupunki lienee toki lipuilla kaunistettava?

KRISTINA. Jos riemuitsette, kaunistakaa vain!

3:S PORVARI (Gadille.) Kiitos, pelastajamme! Kaupunki on kaunistettava. (Menee.)

GREN. Pelkään, että se kaunistellaan veripurppuralla. Voi silloin teitä, herra electus!

GAD. Miksi juuri minua?

GREN. Ilman teitä ei kuningas tänne jalkaansa astuisi.

GAD. Enkä minä ilman kuningasta. Tiedätte, että minulta oli kaikki riistetty, olin maanpakoon tuomittu, kaksinkertaiseen pannaan pantu…

KRISTINA. Pyhä Jumalan äiti! Mitä te puhutte?

GREN. Tämä on siis kostotyö?

GAD. On.

GREN. Ketä kohtaan?

GAD. Sen näkee hän, ken elää kostonpäivän yli.

GREN. Pyhän Erikin nimessä! Linna on heti suljettava. Ja sitten palkka petturille!

GAD. On myöhäistä. Riemuhuudot lähestyvät. Kuningas on jo täällä.

KRISTINA. Oi, hän on jo täällä. (Vaipuu voimatonna tuolille.)

GREN (rientäen häntä tukemaan). Urheutta, jalo rouva! Olemme tehneet, mitä kunnia ja velvollisuus vaatii. Ketä pelkäisimme?

KRISTINA (nousten ryhdikkäästi). Emme ketään.

KRISTIAN (saapuu seurueen kanssa, johon m.m. kuuluvat mestari Jon, edellisessä näytöksessä läsnäolleet ruotsalaiset herrat, Erik Vaasa ja Tukholman pormestari. Kuningas astuu ylpeästi salin halki kattotuolin portaalle).

Tiedättekö, mitä kuninkaallisessa mielessäni liikkuu?

KRISTINA. Teidän majesteettinne miettii, kuinka hyvät aikeenne meitä kohtaan olisivat lupauksenne mukaan parhaiten täytettävät.

KRISTIAN. Tekö olette Sturen leski, rouva Kristina Gyllenstjerna?

KRISTINA. Niin, teidän majesteettinne.

KRISTIAN. Tunnetteko, rouva, hyvät aikeeni?

KRISTINA. Aikeenne tunnen lupauksistanne.

KRISTIAN. Minä tunnen teidät teoistanne. Uhmailitte minua liian kauan.

KRISTINA. Tein velvollisuuteni, teidän majesteettinne.

KRISTIAN. Velvollisuutenne olisi ollut avata heti linna ja kaupunki kuninkaallenne.

GREN. Ilman petturin apua ei teidän majesteettinne nytkään olisi tänne jalkaansa astunut.

KRISTIAN. Kaikki ruotsalaiset ovat pettureita.

GREN (kiivaasti). Teidän majesteettinne!

KRISTIAN (ankarasti). Kaikki, kaikki! Sen olen minä katkerasti kokenut. En näet ole ensi kertaa tässä linnassa. Kaksikymmentä vuotta sitten tunnustettiin minut täällä ensi kerran Ruotsin kuninkaaksi ja vannottiin minulle uskollisuutta. Olin silloin kahdeksantoistavuotias nuorukainen. Rintani oli täynnä valoisia toiveita ja halua elää Pohjan kansojen onneksi. Ruotsalaiset ovat toiveeni murtaneet. He ovat syösseet minut vuosikymmeniä kestävään sotaan. Verta on virtaillut; sitä virtaa vielä. Ken tietää, mitä kuninkaallisessa mielessäni liikkuu? Ken näki sen, näki kuoleman. Sillä rintani täyttää kostonajatus.

KRISTINA. Teidän majesteettinne ei voi rikkoa lupaustaan.

KRISTIAN. Eivätkö ruotsalaiset ole rikkoneet? Jos säästän teitä, nousette kapinaan, Siis pirun sarvien nimessä —

GREN Linnan suojelusväki tänne! Kohta vuotaa verta!

RUOTSALAINEN PÄÄLLYSMIES (syöksyy sisään). Tanskalaiset ovat vanginneet linnan suojelusväen.

GREN (ja muut ruotsalaiset.) Konnan työ! (Vetävät miekkansa.)

KRISTIAN. Olen turvannut valtani, ja te vedätte miekat! (Sisään tuleville tanskalaisille sotilaille.) Vangitkaa nämä kavaltajat! Heidän tuomionsa on valmis. (Sotilaat tarttuvat piispa Matiaan, Erik Trollen, Knut Eskilinpojan, Krister Pentinpojan, Erik Vaasan, Maunu Grenin ja rouva Kristinan käsiin.)

MATIAS. Minä olen kirkon palvelija ja teidän majesteettinne ystävä.

KRISTIAN. Siksi päästän teidät pyhimysten joukkoon.

KNUT ESKILINPOIKA. Kuulumaton hirmutyö!

KRISTIAN. Mittaan lupaamani palkan.

KRISTINA. Ijäti kirotuksi tulee valtanne.

KRISTIAN. Ja pelätyksi.

KRISTER PENTINPOIKA. Se herättää pikaisen koston.

ERIK VAASA. Jumala ja pyhä Erik valitkoot kostajaksi poikani!

KRISTIAN. Jos en hautaanne hänen päällänne kaunista.

GREN. Teidän majesteettinne. Tahtoisin kuolla kahdesti, että verenhimonne saisi runsaammin tyydytystä.

KRISTIAN. Pois näkyvistäni kaikki! (Sotilaat vievät vangit pois.)

KRISTINA (katsoen Gadiin). Voi teitä, herra electus! (Menee.)

KRISTIAN (Gadille, joka on tapahtumaa synkästi katsellut). Te odotatte palkintoanne?

GAD. Olen saanut sen.

KRISTIAN. Mikä se on?

GAD. Kauhu Ruotsin mahtimiesten poskilla.

KRISTIAN. Ettekö itse pelkää?

GAD. En ole koskaan pelännyt ja vanha olen uutta oppiakseni.

KRISTIAN. Te vihaatte tanskalaisia?

GAD. En ole heitä rakastanut.

KRISTIAN. Vihaatte vieläkin?

GAD. Palvelen heidän kuningastaan.

KRISTIAN. Kauanko kestää palveluksenne?

GAD. Se kai onkin lopussa.

KRISTIAN. Ja aijotteko taas kääntyä häntä vastaan?

GAD. Ken tietäisi sen sanoa?

KRISTIAN. Sen tiedän minä. (Mestari Jonille.) Ruotsalaisten tuomittujen joukosta puuttui yksi?

JON. Pahin kaikista kavaltajista.

KRISTIAN (Gadille). Tiedättekö ken hän on?

GAD. En ole heitä rakastanut. En ole pyöveli; en tarvitse tietää.

KRISTIAN. Se olette te!

GAD. Minä! Vaan paholaista olen palvellut! (Lysähtää polvilleen.)

KRISTIAN. On turhaa rukoilla. (Viittaa sotilaille.) Tuo mies mestauslavalle!

GAD (kohoten kiivaasti). Minä! Minä en rukoile sinua, tyranni! (Katselee hurjasti ympärilleen ja tempaa pöydältä tikarin, jota tarkastaa.) Grenin! Rehellisen ruotsalaisen rauta. Se kostakoon rikokseni, eivätkä tanskalaiset koirat! (Paiskaa tikarin rintaansa.)

KRISTIAN (vimmassa). Estäkää! Hirttäkää!

GAD. Se on myöhäistä. (Vaipuu maahan.)

VARTIJA (perältä tullen). Teidän majesteettinne! Taalalaiset marssivat
Engelbrektin laulua laulaen Tukholmaa vastaan.

KRISTIAN. Kuka kirottu johtaa heitä?

VARTIJA. Kustaa Eerikinpoika.

KRISTIAN. Pirun sarvien nimessä. Aseihin! (Hyökkää ulos sotilaiden seuraamana.)

GAD (kohottautuen). Kuulinko oikein? Taalalaiset laulavat Engelbrektin laulua. Ruotsin kansassa on miehuutta, vapauden rakkautta. Minä vihaan tanskalaisia! Jumala siunatkoon synnyinmaatani!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HEMMING GAD ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- HEMMING GAD

- HENKILÖT:

- ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- NELJÄS NÄYTÖS.

- VIIDES NÄYTÖS.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE