The Project Gutenberg eBook of Halveksittu mies

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Halveksittu mies

Author: Lauri Haarla

Release date: January 19, 2026 [eBook #77740]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77740

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HALVEKSITTU MIES ***

language: Finnish

HALVEKSITTU MIES

Kirj.

LAURI HAARLA

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1930.

ENSIMMÄINEN LUKU.

1.

Sanoivat häntä hounaksi.

»Houna-Iivari, Houna-Iivari», huutelivat pojat hänelle vieläkin rähäkän sattuessa, vaikka hän oli jo iso pojan jolppi ja puoleksi elätteli äitiänsäkin, Rosina-muoria, jonka ainoana poikana hän oli kasvanut Veentaan pikkuruisessa mökissä.

»Ho-ho-houna», pojat räkättivät. Sillä yhä hän heidän mielestään hounaili puheissaan, vaikka he usein olivat saaneet tuta, niin selkänahassaan kuin sisuksissaankin, että Iivari teoillaan ja tempuillaan piti heitä kaikkia vallassaan.

Jo pari vuotta sitten oli Iivari ollut sahan koneenkäyttäjällä passaripoikana. Tovin se oli sen jälkeen ollut seppä Raivanterilla ’palkeitten pullistelijana', kuten pojat haukuskelivat, mutta samaan aikaan teroitellut myllärin apupoikana jauhinkiviä ja juossut passinkia kauppias Piinulla makasiinin, laivasillan ja puodin välillä.

Viime talvena se oli ollut vasta poikaa. Oli lasketellut pyhäpäivät kelkalla kirkonmäkeä ja pihamaita ja myyskennellyt leipuri Hiukkasen vehnäpullia, sokerikorppuja ja veskunapaakelseja. Arjet oli kierrellyt vehnäskoreineen syrjäkylillä ja kehunut saavansa mestarilta oikeat rosentit jokaisesta kakkarasta.

Mutta houna kuin houna. Oli jättänyt kesken senkin souvin. Ja höyläili nyt oppipoikana nikkari Viitasella. Näperteli ja höyläili. Mutta samalla kiskaisi heiltä, pojilta, lantin ja hilkun jos jollakin konstilla. Varsinkin apteekkarin pillikinttuiselta Tuure Kunnarilta ja sahanpatruunan Allanilta, jotka olivat hänelle yhtämittaista velkaa kokonaisia markkojakin.

Kotonorolla rakentamillaan myllyillä, joissa ei ollut ainoastaan ruuhia, tokeita ja vesirattaita, vaan yksinpä pieniä sirkkelisahojakin pyörineen ja hihnoineen, vieläpä samaan alasimeen puuvasaroilla nakuttavia ukkoja, hän oli heiltä keplotellut rahaa pelkästä näyttämisestäkin. Senkin juutas! Ja sitten… huvittavasti näverretyillä koivunpahkoilla, harvinaisilla harakankivillä ja pilleillä ja huiluilla, joiden hän väitti soivan ihmeellisemmällä tavalla kuin kenenkään muun, hän oli heiltä etuillut lantteja ja hopearahoja.

Entäs hänen mökkiräppänänsä puuliiteri? Se se vasta oli Allanin ja Tuure Kunnarin surmanpaikka. Siellä oli vekinettä ja kapinetta. Mutta kaiken lisäksi oli se kokonainen Noakin arkki. Siellä oli joka kevät kesytettyjä, synkeän näköisiä variksenpoikia, joita teki mieli ostaa. Talvisin tirskuttivat siellä talitiaiset häkeissään. Ja mikä houkuttelevinta kaikessa kaameudessaan. Käärme, elävä kyykäärme, jolta oli nykäisty pois myrkkyhampaat, lojuili siellä kannellisessa kopassa. Ja se syötti sille hiiriä, jos vain herraspojat maksoivat näyttelystä. Mutta kaiken yläpuolella, kattoparrusta, riippui moniosainen häkki, jossa oli eri huoneita ja näiden välissä pyöriviä, rattaan näköisiä vempeleitä, ja siellä asusteli Iivarin ihastuttavin aljo: tuuheahäntäinen, vikkeläkäpäläinen orava, jota myöskin näytettiin, mutta jota poika ei suostunut myymään millään rahalla. Se hyrräsi rattaissaan ja killisteli niin, että pojat olivat naurusta tukehtumaisillaan. Mutta sen kojeisiin ei saanut sormellaankaan koskea. Ei edes syöttää. Ruokaa sille anteli Rosina-muori ja Iivari itse. Ja he hellittelivät sitä monenlaisilla lempinimillä, joille herraspojatkaan — ties mistä syystä — eivät uskaltaneet naureskella.

Joskus pojista tuntui, että Iivari vouhotteli piruuksissaan houkutellakseen ansaan, tekemään kauppoja, joita vasta jälkeenpäin sai katua, kun se otti niskavilloista kiinni ja paukahutti kuin vasaralla: »Maksaks kanss'?»

Mutta melkein iltikseen saivat pojat häntä ihitellä ja hounuutella. Ei se höyrypää osannut oikein suuttuakaan, jollei satuttanut hänen mielensä arimpaan sykkyrään, hänen äitiinsä, joka oli saanut Iivarinsa huorkakarana, kuten oli tapana huokaista kylän akkojen kesken, eli äpäränä, kuten oli merkitty kirkonkirjoihin.

Eräänä kevätiltapäivänä, kun poikaroikka seisoi nikkarintönön nurkkavierustalla, katsellen yli jääsohjoisen salmen vastarinteen punertavaa viitametsää, huudahti Iivari ihastuksissaan:

»Kultaa, kultaa. Tuolla on kultaa…»

Apteekkarin Tuure Kunnar, joka heitteli paraikaa kuperkeikkoja viheriänmakuisella pälvellä, jäi nelinkontin paikalleen ja pirahutti lovellisesta ylähampaastaan tirskauksen. Patruunan Allan alkoi hokea isältään oppimaansa kiroussanaa:

»Sappermanni, sappermanni…» ja tokaisi jotakin ruotsiksi Tuure

Kunnarille.

Iivari seisoi silmät ympyriäisinä, pää haaveellisena takakenossa ja tuhisteli väärähköllä nenällään taivasta kohti. Hän osoitteli sormellaan, löi välillä rintaansa ja huitaisi taas käsivartensa kohti hehkeänpunaista viitametsän rintaa, jonka takana rinteellä nuokkui hänen äitinsä mökki, ja puheli kuin sekapäinen itsekseen:

»Kultaa, jukoliste! Siellä on palatsi… rappuset marmorista ja elfenluusta pilarit ja kaiteet, ja seinät… jukoliste… kullasta ja hopeasta.»

Poika jäi tuijottamaan silmäluomet lupsallaan, alahuuli lerpullaan ja ylähuuli höröllään. Siellä… pienellä laattialla käpsähteli vikkelästi pienen pieni Rosina-muori, hänen äitinsä… Avarassa poimuisessa hameessa, pienet jalat näkymättömissä, pikkuruinen naisolento pyrähteli hellan luota ikkunan luo, jossa hypisteli siunaaman hetken heloittavaa verenpisaraa tai muutti raikasta vettä valkoisille kylmänkukille, jotka katselivat tähtisilmin pienestä peltipurkistaan.

Kiepsahti taas rosoisia palkkeja pitkin astiahyllylle, jossa sinikirjavat kupposet ja pikkuruinen sokeriastia puhtaina säteilivät.

»Västäräkki…» hymähtelee Iivarin mielessä keskellä näkyä.

Nyt käännähtää Rosina-muori ovelle ja piipertää hintelä selkä kyhärässä yli pienoisen pihamaan ja palaa tuossa tuokiossa käsivarrella soman soma puusylys. Ja nyt… taas liikettä pienellä laattialla, ja hän istahtaa ruskeanpunaisen akkunapöydän ääreen, jossa alkaa suu supussa nypläillä pieniä neulomuksiaan…

»Siipimuurahainen, senkin siipimuurahainen…» pälkähtää Iivarin päähän toinen äidilleen antamista lempinimistä.

Mutta punainen aurinko valaa viitametsän keskelle vaskea, kuparia ja kultaa. Sinisenpunainen, yhä vielä lumen painama notkelma kallistuu kuin jättiläispilari alas salmea kohti. Ja marmoriseinät, patsaat, joiden päissä säihkyvät kultaiset pallot, ja koreat kaiteet nousevat jälleen uneksijan eteen. Ne sekoittuvat ihanana värileikkinä hänen kotimökkinsä harmauteen ja äitinsä ruskeaan hameeseen. Ja kas, vain kulumaton hetki… hän näkee Rosina-muorin seisomassa kultalinnan porraspuulla heleässä nutussa ja kultaiset kengät pilkistämässä ihanapoimuisen hameen alta. Ja samassa kaikui pojan korviin pitkin kuparinkuultoista santatietä tutulla, hyväilevällä äänellä:

»Käenpoika! Siinä… senkin käenpoika…»

»Ja sinä, senkin Orava-muori, oikea siipiorava!» kuuli hän itsensä huudahtavan vastaan.

Ja näkynsä katsoja alkoi nauraa suu levällään, sillä käenpojaksi tapasi muori häntä kiusoitella usein, kun hän ahmi nälissään velliä suurella lusikalla akkunapöydän ääressä, ja äiti itse oravankepeänä laattialla hyöri.

Sahanpilli alkoi huutaa. Iivari havahtui kuin ihanasta unesta.

»Jokos lakkasit höynästelemästä», hohottivat pojat.

Iivari katseli hetken säikähtyneenä. Mutta sitten hän jäykisti niskansa kyhärään, rypisti silmänsä ja veti suupielensä viuruun:

»Kakarat», hän murahti lopuksi.

»Kakarat, pakarat, hakarat, sakarat», alkoi jätkytellä Tuure Kunnar.

»Häpärät, täpärät, ää-pää-rät», Allan käkätti.

»Huorkakara», huusi Tuure Kunnar.

»Huorkakara! Äpärä! Huorkakara!» rääkyi ärräpäinä koko poikajoukon suusta. Rumat sanat sekaantuivat rähiseväksi sekamelskaksi, josta ei lopulta kuulunut muuta kuin mieletöntä kirkunaa.

Iivari seisoi hetken neuvottomana joukon edessä. Oli kuin hänen jäsenensä olisivat puutuneet. Huulet vavahtelivat itkunsekaisesti. Silmät seisoivat avuttomina. Laihat kasvot kävivät vieläkin laihemmiksi. Ne harmenivat, ikäänkuin vanhenivat. Mutta hetken kuluttua alkoi ohimoissa jyskyttää. Sormet haparoivat, kunnes puristuivat nyrkiksi. Pää työntyi hyökkäävästi etukenoon. Huulissa viipyi vielä kärsivää, katkeraa itkua, mutta kulmalliset ja otsa ponnistelivat kostonhaluisina kohti poikalaumaa.

Silmät nauliutuivat samassa Tuure Kunnariin, joka äkkiä lakkasi huutamasta eikä osannut säikähdykseltä liikahtaa askeltakaan. Iivari syöksyi pojan kimppuun ja retuutti tätä tolkuttomasti kauluksesta. Hetken aikaa ei hän oikein tietänyt mitä tehdä rääsäävälle pojalle. Mutta äkkiä hän näytti keksineen huiman keinon. Pihan puolelta, törmänteeltä nousivat matalat tikapuut nikkarintönön katolle. Iivari retuutti säälittä pojan tikapuita raahaten katolle. Täällä Tuure Kunnar alkoi kavuta pakoon harjaa kohti. Iivari uudestaan haukkana kiinni. Ja siinä seisoivat pojat harjalla, korkean päätyseinän yläpuolella ja huojuivat kuin vaappuvan laivan kokassa.

»Peruutatko?» Iivari karjui.

Tuure Kunnar itki, peruutti kaiken ja pyyteli nikotellen anteeksi.

»Peruutatteko joka sorkka», Iivari huusi alas poikajoukkoon, »tai tämä variksenpoika saa opetella lentämään?» »Peruutatteko, saatanat?» Ja käsi työnnälsi samassa Tuure Kunnaria, niin että tämä oli kuukahtamaisillaan. Hetken hiljaisuus. Uhri on hervoton kauhusta. Silloin kuuluu alhaalta yksinäinen ääni:

»Peruutetaan, pojat.»

Samassa huutaa koko joukko peruuttamista.

Tuure Kunnar pääsee irti ja lysähtää harjalle. Iivari ottaa pari askelta räystästä kohti ja hyppää suoraan alas törmänteelle ja näyttää katkeran ylpeältä, poikien kääntyessä häneen ihaillen katsomaan.

Lopulta hän sanoo harvakseen, hammasten välistä työnnältäen sanan toisensa jälkeen:

»Minä näytän teille, että tuolla on kultaa. Ja minä sanon, että tuolle kummulle rakentaa tämä poika huvilan ja palatsin ja suuren… Ja suuremman kuin on Allanin ja Tuure Kunnarin isällä. Sopii rääsätä siihen asti.»

Ja mitenkäs kävi, kun tuli silmujen puhkeamisaika? Istuttiin pajukkometsän rinteellä. Kukin näperteli omia hommiaan.

Iivari pureskeli ruohonkortta:

»Mitäs maksatte, pojat, vielä koreammasta kepistä kuin on Allanin velipekalla, sillä Ookke-herralla?»

Toiset lupasivat viisi penniä, toiset kymmenen. Mutta Allan tarjosi kokonaisen suutarinmarkan siinä tapauksessa, että hän saa valita keppinsä ensimmäiseksi.

Iivari veti samassa ladon alta joukon pajukeppejä, joiden päät oli lakattu mustalla lakalla kiiltäviksi ja varret sivelty mikä siniseksi, mikä viheriäiseksi. Mutta yksi oli maalattu keltaiseksi ja lisäksi koristeltu tulipunaisin täplin. Ja tämän sai ensimmäisenä omakseen sahanpatruunan Allan.

Kauppa kävi hyvin. Mutta Iivari tokaisi hampaitaan narskuttaen:

»Etteks näe, että kyllä tästä rinteestä rahaa saa. Ja raha se juuri on kultaa.» Hihitti ja virnisti päälle ja sujautti lantit housunkaulukseensa.

Koko sen viikon pasteerailivat pojat kirkonkylän valtatiellä viuhautellen koreita, kummallisen näköisiä herraskeppejä.

Mutta Iivari kuljeskeli ilman keppiä, kädet housuntaskuissa. Hän oli kiikuttanut rahat Rosina-muorille ja mietti uusia tienauskeinoja.

2.

Pysähtyivät pojat erään kerran Hiskias Piinun kauppapuodin porraspieleen, jonka nojalla seisoo jonkun matkustavaisen polkupyörä. Portailla lekottelee pari sahalaista. Kukerteleva leipurinpiika ja marja-akka supisevat vastapenkillä. Tarkastellaan. Polkupyörä on kummallisen näköinen kapistus. Kummit moninpäin paikatut. Lakeeraus lohkeillut rautatangoista. Suuri, ruskeankulunut laukku peittää tankojen välisen aukon. Mutta istuimen alla on vielä kummallisempaa: mustalle peltilevylle on maalattu tuhruisin kirjaimin:

ARTTU TOIKKA AKENTTI

Iivari tarkastelee takapyörää, koettelee, tunnustelee, pyörittelee…

Tulee puodista pyörän omistaja, itse Artturi Toikka, postikorttien ja valokuvasuurennusten kaupitsija. Kauppias Piinu lösähtää nojalleen kaidepuun varaan. Ja perästä sipsuttelee hänen ainoa tyttärensä, neiti Silla Piinu, jonka alinomaa nauravasta suusta oli ruoste syönyt ylähampaat poikkinaisiksi piikeiksi ja jonka vartalo oli kuin ennenaikojaan kuivahtanut latuskaiseksi kaperoksi.

Mutta Artturi Toikka, hän alkaa hääriä, niin että tulee eloa koko seuraan. Hän vetäisee pyöränsä laukusta pari suurikokoista valokuvamallia ja pinkan postikortteja. Näyttää valokuvaa, jossa seisoo vasta vihiltä tullut nuoripari, sipaisee leukaansa, jossa on siellä täällä värittömän valkoisia haivenia ja esittää tuotteitaan:

»Hyvät ihmiset, tänne… te lainatkaatte nyt silmiänne. Tässä on nuori pari, jolle tulee kohta vari. Nyt lempi heitänsä yhteen mallaa ja kuherrusviikot on heipparallaa. Mut on aavistus mulla, että vuoden perästä aa-aa ja tussalulla…»

Pojat kimahtivat nauramaan, Silla neiti heivautti esiliinaansa, piika kukersi, marja-akka veti liinankulman huuliensa eteen ja sahalaiset röhähtelivät.

Artturi Toikka jatkoi:

»Eikös siis passais, jos markan pari hassais suurennuskuvaan kullastaan tai omasta naamastaan. Työn ehtaksi takaa Artturi Toikka, tämä poika reipas ja hoikka…»

Samassa hän siehauttaa postikortit kuin viuhkaksi ja jakaa niitä kaikille, pojillekin.

»Katsokaa, lukekaa. Kymmenen penniä per stykke. Jaa, jaa. Lukekaa jos osaatte spanjaa ja ranskaa.»

»Mitä lienee mongerrusta», kauppias muhoilee.

»Siinäpä se. Minun täytyy lukea ja kääntää.»

Ja Artturi Toikka lukee korttikuvan alta, joka esittää harsoverhoihin puettua rusoposkista naista, kuuluvalla äänellä kirjain kirjaimelta:

»La femme fait sa toilette.»

Tämän jälkeen hän painaa etusormensa pienelle syylälle, joka nyhjöttää hänen nenänsä vasemmalla sieraimella ja kääntää:

»Se merkitsee: Hieno taami vuottaa toiletissa kreivillistä lemmittyään, eli… Susanna on menossa paatikylpyyn eli… vapaasti käännettynä… reilingit reilaan sano’ entinen likka…»

Sahalaiset hohottivat täyttä kurkkua ja alkoivat kaivaa lanttia kukkarostaan.

Ja Artturi Toikka lopetti saarnansa:

»Joo, joo, on kirjat selattu ja kortulla pelattu, mutta tässä ei ole petos mielessä eikä valheen hunaja kielessä, vaan rakkautta puolella hinnalla tämän maailman kaperalla pinnalla.»

Ja kauppa kävi. Allan ja Tuure Kunnarkin ostivat omansa. Mutta Iivari katseli suu auki pelkästä ihastuksesta.

»Siinä on vasta poikaa…» välähteli hänen mielessään. »Tuolla tavalla livetellä pyörällä maanteitä, puhua, nähdä, puhua ja tehdä kauppaa… Palata taas Rosina-muorin luo kukkaro täynnä rahaa, mukana lahjat ja iloiset kertomukset…»

Tämä ajatus oli hänet huikaista. Hänestä tuntui, että hänen piti ruveta kyselemään jotakin tuolta pojalta, jonka pienet silmät killistelivät iloisina kaikille puolille.

Mutta samassa jo hyrräytteli matkamies koneensa takapyörää, että laakerit vingahtelivat ja kettingit rotisivat ja ratisivat.

»Kylläpä se kauppamiehen kone rätisee kuin ikäkulu akka», tokaisi Piinu portailta.

»Eipäs mitä, eipäs mitä», singahteli vastaan lähtijä. »Apostolinkyydistä pyörän satulaan ja satulasta orivarsan rattaille. Ja silloin on tämä poika herra. Hip hei!»

Artturi Toikka teki ympyrän kädellään, heitti lentomuiskun ilmaan ja huudahti:

»Hyvästi, neiti Zilla! Taivaassa tavataan!»

Silla neiti alkoi viuhtoa kädellään, ikäänkuin kainosti torjuen, ja kauppamies paineli matkaansa.

Iivari jäi tuijottamaan ajovehkeen vempsahtelevaa takapyörää, kunnes koko komeus häipyi tienmutkan taakse.

Mutta kotomatkalla hän tokaisi pojille:

»Ostaaks kuka puolikkaan polkupyörää?»

Pojat katsoivat kysyjään ymmällä naama.

»Tämä poika sen joka tapauksessa tekee, ensin puolikkaan ja sitten kaksipyöräisen, ja sitten se ajelee kauppamatkoja, jotta hippulit vinkuu ja maailman ranta pöllyää. Sopii toljottaa siihen asti.»

TOINEN LUKU.

1.

Syvästä notkelmasta, umpilammen rannasta nousee lyhyt polku. Tämä leikkaa metsätaipaleista maantien sarkaa.

Teiden risteyksessä, nurmikkokennäällä, istuvat huonosilmäinen Vikruutin ukko, vanha kulkukauppias, ja Veentaan Iivari, joka on päässyt laukunkantajan oppaaksi eli liehtariksi — kuten ukolla oli tapana sanoa — tämän syrjäkyläisille kauppamatkoille.

Lopettelevat murkinoimistaan.

Iivari oli jo monet viikot talsinut Vikruutin vierellä, tämän itsensä kantaessa laukkua ja tehdessä kauppoja.

Mutta näihin saakka hän oli tuntenut vain umpimielistä vierautta puolisokean isäntänsä parissa. Taipaleilla oli ukko tuskin sanaa ärähtänyt. Sokonsilmät sen mustapintaisessa naamassa vain tuijottivat elottomina jonnekin olemattomaan taivaanrantaan. Vanhanmiehen voimaton pihinä ja köhinä säesti laukunkantajan vempsahtelevia askeleita. Se oli Iivarin mielestä kuin keuhkotautinen ja kyttyräselkäinen yhtaikaa. Ja kammottavinta oli sen leuanaluinen parranvarjo, joka leikkasi kuin tummanpuhuva haava suonikasta kurkkua. Kun se tuontuostakin yskäisi korahtaen, sävähytti pojan sydänalaa, kuin olisi ukon viimeinen henkäys revähtänyt ilmaan avonaisesta haavasta.

Oliko ihme, että Iivari oli alkuviikot kulkenut talottomat taipaleet alituinen ikävä ja kammo painajaisena jossakin… hartioilla tai selkärangan värähtelevissä ytimissä. Ei ollut pojalla silloin muuta iloa kuin keskustella salaa kotoliiteristä tuomansa Käpy-oravan kanssa, jota hän kantoi pienessä häkissä kaikkialla mukanaan.

Mutta vähitellen oli tuo alinomainen kammonalaisuus alkanut helpottaa.

Sillä kylissä, kaupanteossa, oli ukosta tullut näkyviin toinenkin olento, lempeä setäukko ja huoleton kulkurimies.

Taloon tultaessa olivat useimmat kasvot tärkeän myrtyneet tai mutruilivat epäluuloisina. Mutta Vikruutti osasi laskea leikit. Jo talojen kujansuussa hän suoristihe varreltaan, ja veräjällä hän muuttui äkkiä kuin nuoreksi kulkurisälliksi, joka viekasteli emännät ja luritteli piiat ja haasteli isäntien ja renkien kanssa sekä luvalliset että luvattomat. Mutta lapsille hän oli leppoisa setäukko tai kuin… ihmeellinen tietäjä Itäiseltä maalta. Niin, sellaiseltakin tuntui joskus Iivarista.

Jos nukkui pirtin vakussa pieni lapsi, hamuili ukko sen lähelle, pisti jonkin pienen lelun vakun laidalle ja supisi liikutettuna:

»Kaunis olet, kaunis olet…»

Niin että olisi luullut hänet näkeväksi eikä sokeaksi.

Ja sitten hän saattoi sivellä luisevilla sormillaan pitkin pientä peittorisaa ja hyrähdellä puoliääneen kuin jokeltelisi lapsen kieltä tai siunaisi hänen unensa murheellisen hellästi.

»Ihan kuin tietäjä kaukaiselta maalta… laskemassa kultaiset lahjansa taivaallisen rinssin seimelle», alkoi silloin iloita ajatus Iivarin mielessä.

Isommat seinänvierellä seisovat tyttöset taas ukko tavoitti letinsaparosta ja pisti karamellin kouraan, niiaavaa tyttöä leuasta sipaisten.

Ja niin tapahtui, että ihmiset heidän taloon tullessaan unohtivat arkipäivän ja tekivät kauppoja kuin jonain aattopäivänä tai kissaviikolla.

Ukko olikin tokaissut kerran eräällä kyläkujalla:

»Ilomielellä kun pysyt ja leikit lasket ihmisille, myöt mitä haluat. Ne ovat, nääs, enimmäkseen murhetta täynnä ja maksavat mielellään pienestäkin ilosta.»

Näin oli Iivarin kammahteleva mieli rauhoittumistaan rauhoittunut, mutta yhä hän tunsi itsensä kaikkien hylkäämäksi pakolaiseksi, joka ei uskaltanut palata edes käymätieltä kotomökille.

Lammen vastapäisellä rinteellä, koukeroisten pikkusarkojen yläpäässä makaa harmaa mökki korvenlaidassa, kuin loivahartiainen mörkö kuusten siimeksessä. Mutta sen porraskiveä ja pihamaata paahtaa hellittämätön aurinko. Ja Iivarin silmiin se paistaa kuin kotipiha jäähyväishetkenä. Sen portailla seisoo Rosina-muori hyvästiä viuhtomassa. Ikävän hiukaisu sydänalassa alkaa poika taas, tuhannennen kerran, keskustella aljonsa kanssa, joka nälissään, kannolla, jyrsii kerkeästi kuusenkäpyä:

»Syö, syö, västäräkki… se, se… siinä on senkin käenpoika… Syö, syö, äläkä hyrrää, senkin siipimuurahainen… Käpy se, Käpy se… Kas, niin, Käpy-poika… Kas, kas! So-so-so… Pure, pure, hammasniekka, mutta älä kiukkuusi kuole…»

Ja Iivari nauraa höröllä huulet oravan yrittäessä purra häkin rautaisia puolapuita.

Mutta naurun mukana kiertyy hänen silmäkalvoonsa hämärtävää itkua.

»Orava-muori», hän saa vielä kuiskatuksi, kuin hyväilysanana äidilleen, mutta silloin sumenee koko orava häkkeineen, harmaa kanto, ruskeat petäjänkyljet ja koko maailma hänen ympäriltään. Hän näkee itsensä kotikujan viimeisessä polvekkeessa ja Rosina-muorin peittävän esiliinalla itkevät kasvonsa, jotka vieläkin katsovat Iivarin sydämestä kuin suloisen lapsen avuttomat kasvot.

Vikruutti nojaili laukkunsa laitaan ja katseli hämärillä silmillään pojan hommia. Herkällä korvallaan hän kuuli pojan niiskahtavan lyhyen itkuntapaisen ja samalla tuhahtavan kuin suutuksissaan. Hetken kuluttua kuuluivat hampaat kirahtavan yhteen, ja ukon korviin sihahti kirouksen tapainen äännähdys:

»Saatanan nulkit…»

»Niin se on, poika», ukko alkoi, »että täynnä on ihmisen sydän, jos siellä on kirouksen käärme ja samalla aikaa itkemässä tii-tii-tiaisen poika. Usko minulle mikä mieltäsi painaa, niin helpottaapa… Käy kuin sille varpuselle, joka pääsi pakoon houkutuskäärmeen kidasta. Puhu, poika, ei sinun tarvitse surujasi kaihtaa Vikruutin ukolta… Surun kaima on tämäkin mies.»

Iivari kuuli ukon äänen sorahtelevan erikoisen lempeästi, ihankuin pirteissä lasten kehtojen ääressä. Ja hän alkoi kertoa melkein hätäisen kiireesti niistä karvaista kotikylän tapauksista, jotka äsken olivat saaneet hänet kiraisemaan.

»Viime keväänä, muutamaa aikaa ennen, kun tulin teille liehtariksi, sain valmiiksi polkupyörän puolikkaan… Niin, niin. Se oli ihankuin oikean koneen takapyörä. Vain kummit ja laakerit olivat vähän toista maata. Sen puolaimet kiilsivät kuin hopealangat, vanne oli lakattu ruskeaksi. Ja jos pisti kepinpään sen keskusrenkaaseen, se pyöri hereästi, kevyttä vauhtia juoksijan mukana. Timpermannasin sitä koko talven ja keväällä möin sen viidestä markasta apteekkarin Tuure Kunnarille. Ja oli se koko värkki tuo poika. Oli näpistänyt setelin apteekin rahalaatikosta ja sai sitten isäpapaltaan roiman selkäsaunan.

»Se ei vielä sen kummempaa. Mutta kun ne raahasivat minutkin apteekille, kuulusteluille muka… Minkäs siitä… selvästä kaupasta minulle saivat. Mutta siitä alkaen rupesivat ne kirkonpuolen herraskaiset minua toljottamaan kuin jotakuta varastelulla elävää kulkuria.»

Iivarin silmät synkkenivät entisestäänkin. Kertomus jatkui pojan tuijottaessa leuka jämeränä polvien välitse maahan:

»Tuure Kunnar ja sen paras kaveri sahanpatruunan Allan alkoivat pitää vihaa. Panivat minun syykseni… muka sen pillikintun selkäsaunan. Ja sitten se tapahtui… sahakosken ylätokeilla. Herraspojat seisoivat myllyruuhen niskalla, kun minä olin tulossa lautatarhalta selässä kantamus vuoruulautoja. Tukkesivat tien. Kurkottelivat kuin kaksi pitkänokkaista variksenpoikaa minua vastaan ja alkoivat rääkyä kulkku oikosena:

»'Huurpoikke, huurpoikke! Rosinashuurpoikke! Saatanskollo, kukelikuu…

finntuppe, finnkollo… Sillä tavalla ne finnittelivät ja kukkoilivat.

Ja kun olin pysähtynyt, huusivat huikealla äänellä: 'Ruu-si-naa,

Ruu-si-naa.' Haukkuivat… ruippanat… sillä tavalla minun äitiäni…»

Iivari ponnahtaa istuinkiveltään ja elää tapauksen mukana käsivarsin, liikkein ja katkonaisin sanoin:

»Hyökkäsin kimppuun. Rukkasin… tokeilta ruuheen. Ja virta vei ne mukanaan… Myllynrattaan häkki tuli vastaan. Sinne ne litisti virran paine, niin että henkeä salpasi. Haukkoivat kuin lutikat seinän raossa. Ja minä kun makasin rähmälläni ruuhen lautakatoksella ja härnäsin: 'Huutakaa, vänskipojat, huutakaa kovemmin, ei tämä poika ymmärrä ruohtia. Kas, kas, sillä tavalla, tillittä, lillipoikke, jotta mammamuori tuo rusinasoppaa ja nella-paarnit saa pom-pommia… Sillä tavalla minä niille ryökäleille näytin, ja sitten minä pakotin ne tavaamaan tarkasti ja oikein äitini nimen. Ja sitten retuutin ne kauluksesta kuivalle.

»Mutta siitäkös syntyi herrasväissä meteli. Uhkasivat lähettää muka… kasvatuslaitokseen, sellaisten pahankuristen poikain rangaistuspaikkaan. Niin, niin, vankilaan suoraa päätä. Raahasivat sahanpatruunan eteen ja uhkasivat vallesmannilla. Ja Hontaalin konstaapeli jo meillä kävikin. Mutta se kun on hyvänahkainen ukko, niin ei sanonut äiti paralle mitään, vaan puhui minun kanssani liiterissä…

»Ne olivat vasta hikisiä viikkoja. Ajattelin karata korpeen, mutta en hennonut Rosina-muoria jättää häpeään. Minä vain maleksin, pelkäsin, istuskelin ojan penkalla ja odottelin jotakin pelastusta.

»Ja kukas silloin tuli? Vikruutin ukko… Poika pääsi liehtariksi! Ja tässä sitä nyt ollaan, mutta…»

Iivarin kulmalliset alkoivat taas rypistyä ja »äpärä» murtautui synkkänä tärähdyksenä hampaitten välistä. Elämän vääryys täytti hänen mielestään sinä hetkenä koko maailman. Pienen korvenpojan sielu oli takaa uhoavan umpilammen rutaista rantaa. Silmät katsoivat heleänkeltaista maantietä pitkin. Mutta ne eivät tuntuneet ottavan vastaan mitään kirkkautta. Ne pysyivät pimeinä.

Tuo kummallinen, repivä ja musta sana »äpärä» oli ne sumentanut.

Vikruutti oli noussut ja kopeloi poikaa hartioista. Koura oli luiseva.

Mutta turvallista hyväntahtoisuutta valui siitä Iivarin olemukseen.

Hän käänsi kasvonsa ylöspäin. Ukon naama oli huvittavassa naurussa, joka oli sekä katkeraa että lohduttavaa.

»Ja meillä kun ei surra», ukko alkoi. »Vai äpäräksi haukkuvat? Ei se tapa. Sisun se tekee.»

Käpsähti ukko samassa istumaan Iivarin vierelle.

»Nythän tässä vasta kavereiksi tultiin. Minä se vasta äpärä olen. Kohtalaisen talon poikana synnyttiin. Mutta emintimän toi isä-houkka taloon. Ja maantielle oli työnnyttävä tuonkokoisena pirulaisena…

»Koommin kaksikin kertaa olet minua rikkaampi. Ja nytkös hätää…

Minusta saat oikean kompuran isäukoksesi… Äläs mitä, äläs mitä…

Tulitpa ihan kuin rakkaammaksi…»

»Jopas nyt jotakin», Iivari naurahti peittääkseen äkkinäisen hyvänmielen merkityksettömiin sanoihin.

Ukko keplotti virkkuna tantereella. Ja kiimasi laukun selkäänsä.

2.

Matka jatkui pitkin ylämäkiä. Ukko otti tavallista pitempiä askeleita. Iivari kulki vierellä venyvin harppauksin, niin että orava keikkui häkissään kuin pahassa myrskyssä.

»Näin ne Rokkevellerit taivalta tekevät», hörähti Vikruutti seuraavassa alamäessä.

»Rokkevellerit», poika kimitti jätkytellen perässä.

Koko elämä oli kirkastunut yhtä rohkeaksi kuin kullankeltainen, huolettomasti kaarteileva maantie.

Mutta vanhus oli intoutunut ponnistamaan yli voimiensa. Parin kilometrin päästä hän tuupertui erään ahteen kylkeen. Hetkahti polvilleen eikä päässyt auttamatta pystyyn. Seuraavassa pitkässä ylämäessä hän läähätti kuin hengen hädässä, hiki noruili suurina karpaloina lakin alta ja kiilsi kosteana kaulasuonissa. Vihdoin hän vaipui kasvot kelmeinä ojanpenkalle ja katseli eteensä, puhumatta, kuoleman väsyneenä.

Autio kammo juuttui Iivarin mieleen.

»Ukko kuolee», välähti ajatuksissa. Mutta samassa taas kirkastuivat hänen silmänsä oivasta keksinnöstä.

»Ukko, minä otan laukun ja sinä otat oravanhäkin. Heisaa!»

Ukko teki voimattomasti vastustavan liikkeen. Mutta Iivari pinnisti jo ylös ojasta harteillaan laukku, jonka alta ei näkynyt muuta kuin vantterat jalat.

Mäen päältä poika kääntyi katsomaan. Vikruutti hiihteli perässä oravanhäkki hyppysissä.

Seuraavalla mäellä tokaisi Iivari käskevästi:

»Kävele sinä edellä. Tahdon nähdä Kävyn teikaroivan häkissään. Heisaa, sano' kulkurisälli!»

Ukko laputteli tottelevasti alamäkeen ja höpisi hyvillään:

»Jopas sain, jopas sain… potran pojan… potran pojan…»

»Jopas sait. Ja paina nyt, että hippulit vinkuu», huusi Iivari perästä.

Ukko huusi mäen alta:

»Luuletkos olevasi tirehtööri?»

»Äpärätirehtööri», karjaisi Iivari nauraen ja irvistäen.

Hän tunsi polvitaipeissaan, lonkissaan ja keuhkoissaan loppumattomain voimain ponnistelevan eteenpäin. Maantie avautui väljänä ja mittaamattomana.

KOLMAS LUKU.

1.

Avautui silloin Veentaan Iivarille ihmeellinen elämä.

Omin silmin ja Vikruutin ukon opastuksella paljastui vähitellen hänen näkyvilleen suuri taistelu, jota käytiin sitkeänä kamppailuna korpikylistä suuriin kauppa- ja teollisuuskeskuksiin saakka.

Suomalaiskansan pojat ja miehet hyökkäsivät ensi kerran kokonaisena kansanvaelluksena koreuden ja mammonan pääpaikkoihin, saalistaakseen hekin osansa Suomen kamaran ja kansan työn tuottamista rikkauksista, jotka vieras verinen kapitalistiluokka yhä piti hallussaan ylpeät konkonenät sojossa suomalaisrahvasta vastaan.

Tosin jo miespolven ajan kansasta syntyneet suomalaiset miehet olivat maaseudulle levittäytyneet kauppamiehinä pieniin kyliin, joskuspa kaupunkeihinkin.

Mutta vasta nyt, uuden vuosisadan hyökätessä esiin, tunkeutuivat suomalaiskansan raatajat, onnenonkijat, saalistajat, kekseliäät neropatit ja todelliset taistelunmiehet kaikilta puolilta kohti suurten tehdasalueitten koneitten kohinaa. Alkoivat hääriä komeitten liikehuoneistojen portaissa ja seisoskella kultapankkien eteisissä.

Oli kuin olisi jostakin loistanut jokaisen silmään maan keskeltä kohoava Mammonan vuori, jota kohti hamuili silmät kiiluvana köyhyyttä ja vääryyttä kokenut, mutta myös tietämättömyyden ja laiskuuden pankolla oljennellut Suomen kansa.

Niinä kolmena vuotena, joina Iivari Vikruutin ukon rinnalla ansaitsi leipäpalan itselleen ja äidilleen, hän näki kaikesta tästä vain osan. Mutta hän oli kokeva tuon taistelun vaihe vaiheelta. Ja nyt jo sen hän aavisti.

Yhä seurasivat häntä haaveelliset näyt kullasta ja marmoripalatseista. Häntä hurmasi maanteiden rohkea elämä. Tuli tuttavia kokonainen maailma. Jos jonkinnäköistä ihmistä… tavallista kansaa, puotipoikia, oikeita puukhollareita, pikkukauppiaita ja kammottavia konkurssihaaskoja, jotka ajelivat pitäjissä ostelemassa polkuhintaan vararikkopesiä, joutui tapaamaan päivästä päivään.

Pysähtyivät keskellä taipaletta, tupakkaa ostamaan, monenlaiset Artturi Toikat, jotka pyörillä ajelivat ja rahaa tienasivat koijarikonsteillaan. Ja ne pojat ne vasta arvossa nousivat.

Eräänä kesäisenä poutapäivänä ajeli vastaan Artturi poika jo kestikievarikyydillä. Ja rattaitten perälle oli köytetty monihelainen, suuri kauppamatkustajan kapsäkki.

Oli perustanut kaupunkiin oman välitysliikkeen. Eikä myynyt enää vain postikortteja ja valokuvasuurennuksia, vaan myös hiusneuloista, nauhoista, guttaperkakammoista ja karamelleistä aina kravatteihin ja huopatossuihin asti. Ja arkun laitaan oli maalattu:

ARTHUR TOIKKA AKENTTUURI

Ei ollut ylpistynyt. Pysäytti ja tarjosi Vikruutille tupakat.

»Joo, joo, Pollella pääsee ja akenttuurilla tienataan», vastasi vaeltajien ihmettelyyn. »Nyt on tämä poika ruuvittari ja heiluu päivästä päivään kuin tärpäntikkeli… Mitenkä trotsii kinttukauppa?»

»Siinä kävelee», ukko tokaisi.

»Juosta sen pitää, sano' Kaakon Nikki», huijasi Toikka ja löi kyytipojan ruoskalla konia selkään.

Sinne katosi.

Iivari tuijotti jälkeen ja tunsi pientä noloutta. Oli kuin joku olisi ihitellyt heille tätä vaivalloista patikoimista yletön taakka selässä.

»Taitaisi olla meidänkin aika hankkia paremmat värkit ja päästä suuremmille markkinoille.»

»Ei me, poika, herroiksi keplotella eikä kaakilla ajeta, me vain kävelemme ja sitten pannaan pystyyn sellainen kauppa, ettei Toikka muuta kuin portinpielessä pokkuroi. Kas, näin ikään…»

Ja ukko teki hullunkurisia kumarruksia.

Iivari hörähti nauramaan.

Kerran syyskelillä ajoivat kaupungista entistä kotiseutua kohti upeat kääsit, joissa istuivat koulusta lomalle ajelevat Tuure Kunnar ja sahanpatruunan Allan.

Sininen, hopealyyrainen lyseolaislakki oli nuorilla herroilla päässä.

Eivät olleet tuntevinaan. Eivät päätänsä kunahuttaneet. Eikä Iivari sanaakaan sanonut. Mutta hän tuijotti pitkän tovin herraspoikien jälkeen. Katkerahko itkunilme ja kaukainen, äärettömän hämärä kostonajatus paistoivat riutuneina hänen kasvoiltaan. Mutta nuokin olennot tuntuivat olevan jossakin ehdottomasti erillään hänestä, tyhjän tilan takana, jonka tuolle puolelle ei kannattanut iloita eikä kadehtia, ei rakastaa eikä vihata.

Jo toisena kulkurikesänään hän oli saanut itseensä tällaisen kummallisen tunnelman kaikkiin muihin olentoihin paitsi äitiinsä ja Vikruutin ukkoon nähden.

Se oli keräytynyt vähitellen tajunnan pohjalle mökeistä, taloista ja kartanoista. He möivät ja laskivat leikkiä tuvissa ja pihamailla elävien ihmisten kanssa. Ja nuo ihmiset monesti heidänkin kanssaan. Mutta keskenään he puhuivat aivan toisin kuin hänelle ja Vikruutin ukolle. Heissä, kulkukauppiaissa, vaikka he olivat rehellisiä, tavallisia ihmisiä, oli muiden mielestä sittenkin jotakin epäiltävää, kuin olisivat olleet mustalaista tai jotakin muuta vierasta rotua.

Iivari piti vaatteensa puhtaina ja saappaat kunnossa, etteivät vain likaisuutta tai rentunnäköisyyttä olisi karttaneet. Tämä ei auttanut mitään. Laskivat yhä leikkinsä kuin tyhjän takaa tai yht’äkkiä, varsinkin kahdenkesken joutuessaan, vaikenivat kammahtaen.

»Mikähän onneton parka tuokin lienee», sanoivat jonkun silmät.

»Lie jos jotakin tehnyt… tihutöitä», uhosi toisen katse.

»Varastelevat sivuammatikseen», pisti kolmannella.

Aluksi tuo kaikki oli ollut Iivarille tuskallista. Mutta vähitellen hän oli alkanut siihen tottua.

Hänhän oli noussut jo melkein nuorukaiseksi. Pihamailla vilkuilivat tytöt häneen tietävän näköisinä. Olivat olevinaan välinpitämättömiä lähemmäksi tultuaan. Mutta Iivari rupesi aavistelemaan, että kulkuripoikaan ne naisihmiset taisivat vasta ahvattuja olla. Ja nuoret veret heilahtelivat hänessäkin iloisena läikäyksenä sinne tänne, sekä jäseviin piikoihin että hoikkiin tyttäriin.

Tämä tällainenkin alkoi vähitellen kuulua ikäänkuin kaupantekoon. Eikä sillä paljon ihmeempää tarkoitettukaan. Nuo kaikki heilahtavat helmat, vilhuvat silmät ja ohuen nutun alla vilpoisessa hämärässä kuumottelevat rinnat, nuokin olivat hänelle, tulevalle ja lähtevälle, kiellettyä elämää. Ei sitä osannut lähestyä…

2.

Mutta kerran he poikkesivat tienvarren torppaan juomista saamaan. Katsahtivat hämärään porstuaan. Tuli porstuan perältä maitokamarin ovesta viilikehloa kantava tyttö. Lähestyy ovenpuolen valojuovaa hidastaen käyntiään.

Iivari näkee solakan jalkapöydän astuvan valoon. Ohut sinisenkirjava helma kuultaa läpi. Hame on monien kesäpyykkien kuluttama, huolettomasti sitaistu vyötärölle. Sen poimuissa on hämärää lämpöä. Ja nyt… tyttö seisoo kokonaan valossa. Kasvot ovat auringossa paahtuneet. Mutta niissä ei ole mitään punakkuutta. Ne ovat vain himmeät. Ja päivässä vaalistuneet hiukset näyttävät sitäkin valkoisemmilta.

Tyttö astuu kynnyksen yli porraskivelle. Hän hymyilee vierastavasti.

Iivarin tajun läpi häivähtää kuva kotomökin porraskivestä, joka oli päivänpunertava kuin tuo tuossa… Hän jää katsomaan tyttöä silmiin.

Jalkaansa ontuva karitsa on pihanurmella nuorasta keppiin sidottuna ja nyhjäisee nyt Iivarin polvitaivetta.

Samassa on tyttö kadonnut aittaan ja tuo tullessaan matkalaisille tuopillisen sinttupiimää.

Odottelee miesten juodessa. Iivari katselee taas tuopin reunan yli hänen silmiään. Ne vetävät puoleensa. Mutta niistä on vaikea saada selvää.

Kenties vaikka olisivat tavalliset hätäräsilmät. Luomet ovat jollakin tavalla sairaat, kuumeiset, silmäripset kosteat ja kuin toisiinsa sekaantuneet. Mutta tämänkö tähden juuri niissä on ihmeellistä houkutusta, jotakin sihertävää salasyntisyyttä, mikä viettelee Iivarin katselemaan hänen vyötäröänsä, josta näkyy valkeata paitaa liian lyhyen puseron alta?

Tyttö ottaa Iivarin kädestä tyhjän tuopin.

Tuossa ne ovat ihan lähellä, katsovat alhaalta ylöspäin… Paljonkos Iivari niistä ymmärsi. Mutta ne olivat lakanneet sihertämästä. Ja niihin oli kerääntynyt kuin taian voimasta kaikki se ihanuus, mikä tytössä oli muualla huolettomassa epäjärjestyksessä.

Iivari oli nähnyt pihamailla ja aitovierillä lukemattomia tyttöjen silmiä. Niitä oli ollut tyhjiä, oli ollut hailakan lempeitä tai kuin täysinäisiä, ruskeita petäjänkäpyjä, iloisia tinanappeja tai tähtimäisiä, elottomia koreuksia. Näissä oli kaskimaiden sauhua, hiilakansinistä ilmaa ja näkymätöntä tulta.

Vai olisivatko nuo pehmeät silmät olleet vain muinaisten savupirttien uudestisyntynyttä kauneutta?

Iivari ei sellaisia osannut kysellä. Mutta hän tunsi kipeänä riipaisuna, että nuo silmät eivät häneltä unohtuisi vielä kymmenenkään penikulman päästä.

Ei puhuttu koko aikana montakaan sanaa. Miehet painuivat suurempiin asumuksiin kauppoja tekemään. Ja Iivari, joka jo ajat sitten oli ottanut melkein koko myönnin haltuunsa, oli tänä päivänä reippaalla päällä. Hän määräsi hinnat, alensi, alensi taas ja työnsi kouraan muka melkein ilmaiseksi. Lahjoitti tytöille hiusneuloja, silkkinauhanpätkiä ja pyöreitä peltiselkäisiä peilejä. Mutta joka talosta jäi voitolle. Niin oli hullulla tuulella, etteivät osanneet olla ostamatta, vaikka olisivat olleet saivarpäisiä kitupiikkejä.

Ja ukko hyvitteli kujilla:

»Pohatta tulee Vikruutin pojasta… oikea narinkkajuutalainen…»

»Myön vaikka oikean silmämunani, jos saan tuohon kouraan kokonsa kultaa», Iivari rehenteli.

Illan tullen kierrätti Iivari ukon aamuiseen mökkiin yöpuuta hakemaan.

3.

Aitan matalalla kuistilla istui Iivari tytön kanssa. Olivat jo tutuksi tulemaisillaan. Puolikas aurinkoa paistaa selän takaa.

Ukko polttelee torpan kynnyspuulla. Isäntä ja emäntä ovat jo yötiloillaan.

Sairas karitsa kiertää pientä liekaansa, pysähtyy, pitelee toista etujalkaansa koholla ja määkäisee nuoren emäntänsä edessä.

Iivari puhuu rentoja asioita, sellaisia, ettei ole ennen osannutkaan. Hän ei voi olla remahtamatta nauramaan, kun kuulee, että tyttöä sanotaan Nillaksi eli Kunillaksi.

Nilla kikahtelee Iivarille, kukertaa kukerruksiaan pitkän sarjan ja liikahuttelee välillä huuliaan niin lipovasti kuin aikoisi latkia maitoa pienestä kupista.

Hänen silmissään ei ole enää hiilakasta sineä. Ne ovat kuin tummat haavat, vailla väriä. Poski hivelee Iivarin rintapieltä. Katseen upottavasta syvänteestä näkee poika estelemättä mitä haluaa. On kuin näkisi tyhjän kautta omat tuntemattomimmatkin halunsa… Vai onko hän itse, tuo kuuma ja hervoton torpantytär, siellä silmän pohjalla alastomana makaamassa, kipeän pehmeät silmät kuin unisella kissalla? Ja tuo hengityskin korvanjuuressa… kuin hyväilyä hyrräävällä mirrillä…

Ontuva karitsa nuhjaa otsaluutansa Nillan polveen.

Se liikahtaa pehmeästi.

Iivarin sekoavat ajatukset ja suuri käsi liikkuvat tytön kainalossa ja hartioilla. Luisevat sormet rusentavat ärsyttävää olkapäätä. Tekee mieli rouhaista se olemattomiin.

Tukahduttava äänettömyys tulee jostakin. Saamattomuuden häpeä alkaa takoa Iivarin ohimoissa. Aitan ovi on lengollaan. Ja poika tuntee näkemättäkin sen mustan oviaukon selkänsä takana.

Nillan silmät siristyvät kiusoitteleviksi viiruiksi. Hän ei enää kujerra, ei naura. Hänessä on jotakin pientä, pyöreää, köllöttelevää matoa… kuin kiiltomato kesäyössä… houkutteleva ja lähipitäin kammottava.

Iivari on tolkuttoman arka. Kurja, mitätön mato kiiltomadon fosforiloisteessa.

Nilla hamuilee karitsaa leuasta. Tarttuu sen etulavan alta. Eläin ja tyttö tappelevat keskenään. Ja kohta makaa karitsa sylissä.

Iivari tuntee vapautuvansa äskeisestä painajaisesta. Hän alkaa tukistella karitsaa villoista. Puristaa sitä niskasta. Röhähtää nauramaan.

Vetää rennosti tyttöä toisella kädellä vyötäröiltä ja tökkää elukkaa toisella kupeeseen. Käy yhä kovakouraisemmaksi. Eläin reutoo, potkii. Potkaisee lopulta takajalallaan raivokkaasti.

Pieni kavio repäisee Nillan ohuen hameen pitkälti halki. Ja karitsa retkahtaa maahan.

Tytön silmät säikähtyvät. Mutta hän ei osaa mitään. Hän ei halua kaikkea osata. Silmälaudat sulkeutuvat. Kulmien alla on vain huikaiseva tummuus. Suu huohottaa avoimena.

Iivari on kiertänyt pitkät kätensä kainaloihin ja jalkoihin. Hän, laukunkantaja, hänkö ei jaksaisi nostaa! Jalkajäntereet ponnistavat. Tyttö makaa hänen käsivarsillaan. Aitan ovi nielee heidät. Hyrisevä hiljaisuus pihamaalla. Ovi painuu lonksahtaen kiinni.

Vikruutin ukko haroo hetken leuanaluspartaansa. Kopauttaa piippunsa kynnyspuuhun. Kömpii tuvan puolelle.

Aitta jää yksin mäenrinteelle. Sen pääty ui kesäyön valossa kuin leikki laivan iloinen keula.

NELJÄS LUKU.

1.

Syyskesällä, eräänä pyhäisenä päivänä, palasivat kauppiaat samaan kylään.

Iivarilla oli ensi kerran elämässään uutena ostetut, melkein herraskaiset nauhakengät. Mutta ne eivät olleet jalassa, vaan laukussa päällimmäisinä. Ja jalkaan ne piti pantaman vasta kylän laitamalla. Siihen asti painoi Iivari laukku selässä paljain jaloin maantien piennarta, jonka kostea nurmi hyväili jalkapohjaa ja solui mukavasti varpaitten lomitse.

Ja kukkarossa oli Iivarilla rahaa.

Mutta sen sisimmäisessä lokerossa oli kultaakin kalliimpaa… Nillan kirjoittama rakkauden kirje. Se oli luettu sataan kertaan kuukauden aikana. Eikä voinut olla rakastuneelle nuorukaiselle sen taatumpaa tyttönsä rakkauden ja uskollisuuden panttia. Se kuului sanasta sanaan seuraavasti:

»Kerihtin sen valkian lampaan. Sain naulan villoja. Luukampaa jonka Lemmen Pantiksi sinulta sain kesäyön aamuna olen Pyhä päivinä pitänyt ynnä itseäni peilannut siitä pyöreästä peilistä. Ikävä on kovasti. Eikä se ihmekään ole kuin ei sen kesäillan jälkeen oo aittani ovea muille Riiareille avattu. Omalle Reissusällilleen

Kunilla Mäenpää.»

Kirjeen lapselliset koukerot olivat Iivarin silmiin suloiset kuin Nilla itse. Hän näki niiden lomitse tytön pienet varpaat, nilkan huvittavat kuoppaset ja pikkuiset, kutittavat sormet. Suloista oli sitä muistista tavata. Laukku ei painanut mitään. Ilma oli ukkoskuuron jälkeen kuultavan raikas. Maa oli lämmin, poika nauroi molemmilla suupielillään.

Hetken ne tulkitsivat rehentelevää ajatusta:

»Siellä se istuu aittansa portailla kauppamiehen tuleva rouva.»

Suu vääntyi yhä enemmän messingilleen. Laukun sivulokerossa oli silkkipaperiin ja sitten sanomalehteen kääritty silkkihuivi, oikea hartiahuivi, jossa oli ylt'ympäriinsä raskaat silkkiset hetaleet. Sen kirjavia kuvioita oli ihana muistaa. Se oli kihlahuivi.

Se kun kääräistään näkyviin, niin… sopiipa katsoa, ettei… tässä olla mitään tavallisia jätkiä.

»Jeevelin peeveli!» Iivari hokaisi suuressa ilossaan.

Huivi oli ostettu läheisestä kaupungista, jossa Iivari oli nähnyt ensi kertaa elämässään muutamia tehtaitakin.

Siihen kylään oli poika ollut hukkuvinaan kuin muurahainen kekoon. Ei ollut kukaan osannut sanoa äpäräksi. Ei siellä ollut katsottu toista sen vieroksuvammin kuin toistakaan. Kukin piti huolta omista hommistaan eikä toisten. Heitä rentummatkin olivat vain rentoina kävelleet tai kiireissään juoksujalkaa painaneet. Kyllä katu kesti, eikä raja-aitoja näkynyt.

Siellä oli Iivarin päähän painunut vuorenvarma ajatus: Sinne oli kaivettava jalansija ja sitten lennätettävä Nilla vierelleen vaimoksi… oikeaksi rouvaksi.

Ensi kerran koettu kaupungin humina ja se kultainen kimmellys, jonka hän oli saanut rakastettunsa silmäterästä juhannustienoisena yönä, olivat muuttaneet Iivarin muutamassa viikossa oikeaksi röyheärintaiseksi miehenaluksi.

Nurmikkokolostaan eksynyt kastemato kiemurteli kovalla maantien hiekalla kiivasta vauhtia. Iivari tallasi sen jalkapohjansa alle.

»Vaikka käärme… ei meillä sumeilla», hohahti kulkija.

Korvesta nousi pari höyrypatsasta muurahaispesistä. Tehdaskaupungin kuva nousi samassa uudestaan hänen tajuunsa. Maailma oli hänen silmissään rannattomana sauhuna ja rikkauden merenä.

Hän istahti suurelle kivelle. Pani puhtaat sukat ja uudet kengät jalkaansa. Katsoi kukkaroansa. Siellä se oli tallessa Nillan kirje… keskimmäisessä kulumattomassa lokerossa. Huivipaketin hän asetti varovasti povitaskuunsa. Ja lopuksi pani paitansa kiinni uudella kullanvärisellä kaulusnapilla.

Sitten silmäsi taaksepäin. Mäen lapetta hönttää perässä Vikruutin ukko, niin että oravanhäkki heiluu suuressa kaaressa.

2.

Kylässä olivat iltamajuhlat käynnissä. Niitä vietettiin Markkulan talon uudessa riihirakennuksessa, joka juuri salvumiesten kourista lähteneenä seisoi tienvarressa keltaisen puhtaana ja köynnöksin koristettuna.

Sen edessä kummulla huojui vinossa asennossa oikea juhlaportti ja vieläkin ylempänä pitkä, laudoista kyhätty ravintolapöytä.

Tällaisten tapausten eteen sattuessa oli ukolla ja Iivarilla tapana pystyttää tupakkakauppa.

Tällä kertaa jäi kuitenkin kaupanteko yksinomaan ukon huoleksi. Sillä Iivari oli oikaissut suoraan kohti Mäenpään torppaa, povessa lämmittävää silkkiliinaa tuontuostakin varovasti kouraisten.

Vikruutti löi kauppalaukun syrjälleen portinpieleen ja latoi sille tupakkavarastonsa.

Mutta ylempänä ravintolapöydän luona seisoskeleva Kalle Hoppa kävi tärkeän näköiseksi. Häntä närkästytti kilpailija, sillä hänellä oli erikoisoikeus juhlan ravintolahommaan.

Sitäpaitsi oli Kalle Hoppa eli Hoppa-Kalle, kuten häntä yhä kylällä haukuttiin, lukemattomia portaita ylempänä kauppias-säädyssä kuin tavalliset kulkukauppiaat, joita hän summamutikassa sanoi kaikkia laukkuryssiksi.

Kauppias Hoppa ei ollut koskaan alentunut sellaiseksi kulkukoiraksi.

Hänen takanaan oli vakaa ja arvokas liikemiesura.

Oli alkanut oppipoikana läheisen kirkonkylän leipurilla. Ja jo silloin oli hänessä tullut ilmi epätavallisia liikeneron tunnusmerkkejä. Ei ollut tosin mitään erikoisen poikkeuksellista siinä, että hänen oppiaikansa oli ollut etupäässä selkäsaunojen vastaanottamista leipurinsällien tottuneista ja lämpöisistä kämmenistä. Mutta jotakin taittumattoman sitkeää oli ollut se hammasta pureva, mykkä äänettömyys, jolla Kalle-poika oli ottanut vastaan säännölliset selkäsauna-annoksensa.

Sitäpaitsi… jo noissa koettelemuksissa hän oli esiintynyt ei ainoastaan selkäsaunan ottajana vaan myös tietoisena marttyyrinä. Sillä mikä oli lopultakin tehnyt hänestä kaikkien nyrkkien jokapäiväisen maalitaulun?

Hänen tiedonjanonsa. Oppipoika Kalle luki illat, iltayöt, aamupuhteet, ruoka- ja työajat. Niin, myöskin työajat, milloin piilossa jauhomakasiinissa tai vintin rappusten alla tai uuninpäällä tulisessa pätsissä. Hän luki huulillaan, silmillään ja korvillaan. Melkeinpä taikinaisilla sormillaan. Luki romaaneja kokonaisia pinkkoja, pinoja ja lainakirjastoja. Eikä mitään muita kuin romaaneja. Ja kulutti hän kaikki vähät tienestinsä kelloromaaneihin, niin että tuskin ehjää sukkaa tai paitaa enää kykeni päällensä hankkimaan.

Tämän vimmatun lukuhimonsa tähden hän etupäässä selkäänsä saikin.

Mutta juuri siitä, palavan intohimonsa ja kihelmöiväin mustelmainsa kiirastulesta hän noppasi eräänä hetkenä koko elämänsä neronkipinän.

Sattui niin, että hänen äitivainajansa sisar, Tyttö-Miina, kuoli kuin vahingossa, jossakin pirtinnurkassa, ja akan sukanvarresta löydettiin kaksisataa markkaa, jotka Kalle poika peri.

Jos Hopan Kallella tänä kummallisena päivänä ei olisi ollut kirjahimoansa ja kirveleviä kokemuksiansa, ei hän varmaankaan olisi paljonkaan perinnöllään tehnyt. Mutta nyt.

Hän perusti kelloromaanikaupan, sillä hän tahtoi lukea, mutta päästä selkäsaunoista.

Kaikessa salassa hän livahti läheiseen kaupunkiin. Sai täältä ostetuksi armottoman suuret pinot lituskaisia vihkosia »Kuningatar Draagan synkeää rakkauden tarinaa». Ja pani lopuilla rahoilla ilmoituksen lehteen:

TIETOA RAHAA ILMAISTA RAHAA JA SYTÄMEN VIISAUTTA

Silinterikello joka miehelle ja naiselle ja

herralle ja narrille kun olette lukeneet ja

maksaneet

40 kirjaa Kuninkaatar Draagasta ja tämän

Rakkauden ylenpalttisista tapauksista.

HUOM! HUOM!

Varma takuu. Draagasta että

Kellosta

Ilmoituksen otsikosta tuijotti synkeäkulmaisen Draagan kuva, ja alla seisoi Kalle Hoppa osoitteineen.

Siitä se oli alkanut. Pari vuotta oli kertynyt romaaneja ja rahaa.

Tosin oli tullut rettelöitäkin kelloja pärmänttäävien tilaajien kanssa.

Mutta siihen mennessä oli perintö kasvanut kymmenkertaiseksi.

Ei tullut enää hätäpäiviä Kalle Hopalle.

Hän perusti kirkonkylän myllärin tyhjänä seisovaan pärevajaan limunaatitehtaan, ikäänkuin hengenjanonsa maalliseksi ilmennykseksi. Ovenkamaraan lyötiin puhdas päre, jolle riitattiin timperikynällä:

KALLE HOPPA TEHTAALIA

Siitä se oli lähtenyt… yhä äveriäämpi rikkaus. Ja kaiken kukkuraksi oli syntynyt myös oikea puoti, jossa myötiin vehnästä, paakelseja, limunaatia ja syrjähyllyltä päättyneen kelloromaanikaupan päivänpolttamia jäännöksiä…

Näiltä ajoilta hän oli vallannut syrjäkyläisten juhlatkin melkein kuin monopolikseen. Varsinkin kun hänellä ohjelmansuorituksissakin oli kulumattomat ansionsa.

Ei kukaan osannut matkia sillä tavalla kuin Hoppa-Kalle kollikissan naukumista, sammakon kurnutusta ja keväistä lemmenkuherrusta, joista hän oli rakentanut loistonumeronsa. Syrjäkyläisen kansan karkea maku hyväksyi hänet koko seutukunnan parhaaksi taiteilijaksi.

Oliko ihme, että tällainen herra katsoi portinpielessä nyhjöttävään ukkoon puolittain närkästyneenä, puolittain kärsivän näköisenä.

Hänen leveällä ja lattealla naamallaan, johon pienehkö nenä oli istutettu melkein kuin lumiukolle, pysyi muuttumattomana tämä loukatun kärsivä ilme. Mutta hänen väärähköt jalkansa seisoivat tarmokkaina maata vasten. Lattea vartalo, joka oli suuriluinen ja lonkkien kohdalta huomattavan leveä, mutta toistaiseksi vailla porvarillista vatsaa, ojentui uhkaavana matalan pöydänreunan yläpuolelle. Liian leveä oli leukakin. Mutta se oli painettu rintaa vasten, niin että kyhmyinen otsa työntyi uhkaavana alamäkeä kohti.

Siinä seisoi kummallinen sekoitus uhkaavaa ylemmyyden tuntoa ja haikeata kärsivällisyyttä. Itsetietoinen »tehtaalia» oli yhtynyt samaan maalliseen olemukseen loukatun »taateilian» kanssa.

Iivari oli hakenut turhaan Nillaa kotoa.

Hän tekee nyt ukon avuksi kauppaa ja etsii samalla Nillan näköistä parveilevalta juhlakentältä.

Äkkiä… tuolla pöydän kulmalla… seisoo Nilla jonkun kylänpojan kanssa. Juovat keltaista limunaatia.

Iivari huudahtaa ja ojentaa kätensä. Tämä herpoo hiljalleen. Nilla ei huomaa. Hän hekottaa, kilistää lasiansa, särpii sen laidasta, nyhjäisee kavaljeeriaan ja tarttuu lopulta hänen kainaloonsa.

Iivari kulkee roimin askelin pöytää kohti.

»Nilla», hän huudahtaa mielenliikutuksesta sortuvalla äänellä.

Tyttö sävähtää, mutta tointuu samassa.

»Kas vaan… mitäs reissusällille kuuluu?»

Ojentaa kätensä ja vetää sen takaisin.

Iivari sopertaa häveliäästi, läheisellä äänellä:

»Tule tänne…» Ja samalla hän vie vaistomaisesti kätensä povelleen, jota kuumottaa hänen riemullinen salaisuutensa.

»Eipä tässä taida joutaa näiltä omankylän kavaljeereilta», Nilla sirkuttaa ja tarttuu taas pojan kainaloon.

Iivarin käsi haparoi neuvottomana.

»Minulla on tuota… Nilla!»

Viimeisen sanan hän syöksee karkeana syytöksenä.

Tyttö alkaa kikattaa pieni suumalo pyöreänä.

Sipristää toisen silmänsä, nikkaa toisella veikeästi:

»Aikansa kutakin sano' pässi, kun päätä leikattiin…»

Ja taas kuului luikertava nauru, samanlainen kuin kerran aitan kuistilla.

Kikatus hukkuu samassa nuorukaisen hohotukseen ja Kalle Hopan rämähtävään nauruun.

»Eipä ole tuohesta…» alkaa kylänpoika.

»Ei laukkuryssilläkään», räjähtää Hopan Kalle.

Muutakin väkeä alkoi kertyä. Se tuijotti Iivariin kuin markkinarahvas posetiivarin narriapinaan. Siinä oli halveksivasti luimistelevia kasvoja, oli pistäviä silmiä, joissa synnynnäinen ilkeys haki uhria nautinnokseen. Höllästi virnuilevat suut tekivät elottomia liikkeitä. Ja nokkelammat alkoivat nakella sutkauksia, tolkuttoman näköisenä seisovan kulkurin kustannuksella.

Nyt vasta alkavat Iivarin sumentuvissa aivoissa kuulua Nillan äskeiset sanat pässistä kaikessa kauheudessaan. Heidän ihmeellisen karitsansa, joka oli ollut kuin… Jumalan karitsa… senkö tuo tyttö nyt häpäisee iljettävällä sutkauksella?…

Hänen nyrkkinsä puristuvat.

Hän ponkaisee kahdella suurella askelella pöydän luo, painaa nyrkkinsä sen kulmalle ja katsoo ruumis etunojossa Nillaa kasvoihin.

»Minulla olisi asiaa Nillalle ja… heti!»

Nilla neiti räpytteli somasti kosteita silmäripsiään, hymyili salavihkaa ja naureskeli ärsyttävästi:

»Ei kiirettä kirkkoon…»

»… pappi on vielä paitasillaan», kylänpoika hohotti.

Nilla nikkasi taas merkitsevästi Iivarille ja alkoi vetää seuralaistaan poispäin.

Mutta Iivarin suonet olivat pakahtua tuskasta ja suuttumuksesta. Hän työnsi nyrkkinsä alaspäin ja oli kuin hyppäämäisillään pöydän yli. Tämän irtolaudat kohosivat ja pulloja, kuppeja, laseja ja leivoksia vieri maahan.

Nilla oli kadonnut. Mutta herra Hoppa karjui:

»Maksa vahinko, roisto! Rahat tänne. Katsokaas, hyvät ihmiset…»

Uteliaita kertyi yhä enemmän.

Poika repäisi kukkaron taskustaan ja heitti summamutikassa hopearahoja pöydälle.

»Riittääkö, pullamaakari?»

»Ulos, kilometritehtaalle, laukkuryssät! Nähkää nyt hyvät ihmiset…

Hoi, ukko, siellä! Painu matkoihin! Nähkää nyt…»

Ympärillä olevat kyräilivät kauppiaan puolesta. Sieltä täältä kuului murinaa. »Laukkuryssä!» rähähti pari kertaa joukon takaa. Lihava talollisenpoika seisoi älliönä lähinnä.

Iivari remahti lyhyeen nauruun, joka päättyi halveksivaan karjahdukseen: »Tolvanat!»

Huitaisi kädellään. Portilla keikahti täysinäinen laukku hartioille, niin että nahkahihnat viuhahtivat. He painuivat mäkeä alas.

3.

Aamuyöstä Iivari seisoo Mäenpään torpan pihamaalla.

Hän ei ole saanut rauhaa. Koko yön hän on kahlannut tienvieruisia kangasmaan kanervikkoja. Laakeilla kallioilla poika on maannut suullaan ja repinyt hopeanväristä sammalta kourillaan. Tuskin näkymättömiä polkuja hän on seurannut haikean väsyneenä, kunnes ne ovat loppuneet olemattomiin. Ajatuksettomana on hän tuijottanut läpi oudonkuulakan lehvistön nousevaa aurinkoa kohti.

Mutta aamukylmä havahdutti hänet alastomaan inhoon.

Tuossa kulki mittari-mato. Kärpässienen myrkylliset silmät tirkistelivät sanajalkojen viereltä, joiden lehtien alla oli kammottava hämärä.

Sanajalan lehdeltä putosi kelmeä mato. Hetken kuluttua toinen. Poika tuijotti älyttömänä. Muutamain sanajalkojen hiutuneet lehdet olivat kuin kämmenet, sormet sisäänpäin koukistuneet. Palaneet kädet… hiiltyneet sormet… kammottavasti ihmiskäden näköiset…

Kastemato, jonka hän oli rusentanut tullessa maantiellä, muistui jotakin tietä mieleen. Muinaisen aitan hämärä muuttui sanajalkametsän kosteaksi varjoksi, jossa itujen näköiset madot kiemurtelevat.

Tuo niljakas kiemurtelu… sekö oli rakkautta? Kaksi matoa! Tai kuin myrkynkirjava kärpässieni ja juopunut toukka…

»Miksi hän kielsi minut ihmisten edessä? Niin, miksi?» tuli pakottava ajatus. »Siksikö, että olen kulkuri, vai siksi, että olen äpärä?»

Nämä kysymykset olivat ajaneet Iivarin Nillan aitan eteen. Hän löi pari kertaa luisilla rystyillä oveen. Alkoi kuulua kahahtelevaa liikettä, ja raapaistiin tulta.

»Jos olet yksin, avaa, muussa tapauksessa ei tarvitse.»

Ovi lipsahti hiljaa ja nopeasti raolleen.

»Tule, Iivari tule…» sirkuttivat näkymättömät huulet. Kuumatuoksuiset käsivarret ja rinnat halasivat tulijaa.

»Mitäs sillä tavalla äksyilet? Koko yön olen maannut valveilla ja…»

»Miksi kielsit minut ihmisten edessä?» tuli Iivarin suusta kuin katkismuslukuna, ja kovat kädet työnsivät Nillan vuoteen laidalle.

Tyttö kiepsahti somana keränä vuoteen seinäviereen ja virnisteli sormi suulla.

»Kun ma heinällä heitän… Etkös sitä tiedä, että kun tyttö on vikisevinään, niin siitä se vasta…»

»'Äpärän' vai 'laukkuryssän' vuoksi?» Iivari jatkoi tinkimättömästi, suuri nyrkki oman leukansa alla.

»Kaikkihan ne pilkkasivat kylänpojat ja akat lentojätkän ja laukkuryssän morsiameksi…» Samassa hän kivahti: »Ja pakkokos minun on sinua päiväsaikaan tuntea, kun ei ole kihlojakaan…» Yhä riitelevämmäksi ärtyi ääni: »Ja jos tuossa paikassa tarjoisit, ei niitä oteta, ennenkuin on pojalla kultaiset kellonperät, silkkisaalit ja rouvan paikka. En mä sun perässäsi rupea mieronkelkkoja lykkäilemään. Älä luulekaan…»

Nyt hän ikäänkuin väsähti riitelyyn. Avasi huulensa ja pyöristi ne somaksi ympyräksi, joka houkutti kuin kuuma leppälinnun pesä ahteen rinnassa. Taas laajenivat huulet nauruksi ja paistoivat hampaat pikkuisina linnunmunasina kuin hämärästä pesästä. Pienet sormet alkoivat hypistellä viattoman viettelevästi Iivarin nutunhelmaa. Ääni muuttui lurittelevaksi lauluksi:

»Tuu tänne vaan, poika… En ma sun äpäryyttäsi moiti. Jestas sentään… on siinä kanss' sälli», tuli lopuksi kimeästi hihitellen. Ja tyttö huitaisi kädenselällä Iivaria polveen.

Mutta Nillan pelehtiminen oli muuttanut Iivarin inhon ja hädän selväksi päätökseksi. Hän ojensi silkkiliinan Nillalle tönkkänä käsi:

»Siinä on. Kihloiksi sen aioin. Jääköön muistoksi, jos kantaa kehdannet kulkukauppiaan ja äpärän lahjaa.»

Kääntyi poistuakseen.

Nillan käteen kahahti silkki. Silmiin säikkyivät läikkyvät värit. Ne siristyivät huikaistuneina. Huulet menivät suppuun ja hengittivät kiivaasti kuin olisivat puhaltaneet hehkuvaan hiileen.

Kynttilän liekki paisui hänen ihastuneissa silmissään pieneksi auringoksi. Ja säihkyvä silkki sokaisi hetkeksi kokonaan hänen näkönsä.

Samassa lonksahti aitan ovi kiinni.

Nilla havahtui.

Veräjällä hän tavoitti Iivarin:

»Tuu takaisin, poika», hän rukoili todellisessa hädässä.

»Mene siitä paitasillasi värjöttelemästä», tuhahti Iivari.

Nilla tarttui kaulaan, kuumasti, irtipäästämättömästi.

Mutta Iivari ei tuntenut muuta kuin tarvetta sipaista kasvoiltaan jotakin iljettävää. Työnsi tytön syrjään ja heilautti itsensä veräjän yli.

Ja kuuluivat vielä viimeiset sanat:

»Sinä… hapsinkakkiainen… Ero meistä! Ja ero kaikista ihmisistä», hän liitti synkkänä loppuun, kääntyessään taipaleelle.

Nilla tuijotti tajuttoman näköisenä hänen tasaisesti heilahteleviin hartioihinsa, mutta hän ei nähnyt, että ne olivat samalla tavalla kumarassa kuin laukkua kantaessaan. Syysaamu kopristi pakkasena hänen pieniä varpaitaan, hänen somia nilkkojaan ja hänen aivinaista paidanhelmaansa.

VIIDES LUKU.

Lokakuu satoi viikkokautista vihmaa, ja jos piti päivän pari seesteistä, sitä roimempia rankkasateita löi sen jälkeen maahan. Kylätiet olivat täynnä lätäköltä ja liejua.

Iivari tarpoi kyläkujia synkeänä ja sanattomana.

Elokuisen aamuyön jälkeen oli välimatka hänen ja ihmisten välillä laventunut silmän kantamattomaksi. Sisimmässään hän ei enää koettanutkaan sopeutua ihmisiin, vaikka olikin laskevinaan leikkiä kaupanteossa.

Jos tytöt häneen vilhuivat aitansolasta tai karjatarhan aidan takaa, pakkautui samassa mieleen: Kieltäisivät kuitenkin ihmisten edessä. Saattoi viitata kädellään tai laskea houkuttelevan pilan kaupan alkajaisiksi. Mutta sinne saivat jäädä, kun vain olivat ostaneet.

Iivari huomasi pian, että niille saattoi teeskennellä iloista mieltä ja valehdella ummet ja lammet yhtähyvin kuin olla todella ystävällinen ja rehellinen.

Hän oppi ovelasti kiskomaan. Mitä kylmempänä pysyi sisimmässään, sitä helpommin lankesivat ansaan. Ei muuta kuin nauraa: huulilla kulkuripojan reimaa naurua ja sydämessä ilkkuvan katkeraa.

»Moukat», hän toisteli Vikruutin ukolle, »eivät näe nenäänsä pitemmälle. Nähnevätkö edes harakankiveä omassa sydämessään.»

»Me kun, nääs, ollaan sellaisia komeljanttareita, ettei meistä saa selvää muu kuin taivasten tekijä», ukko naurahti.

»Ja tuollaiset ovat sitten, mukamas, niitä ‘oikeita' ihmisiä!»

»Äläs mitä. Olinpa kerran, vuosia sitten, kun eivät olleet vielä silmäni kaiheutuneet, oikeassa suuren kaupungin teatterissa. Ja komeljanttarit leikailivat sellaista näytöstä, että muka valloittivat kokonaisen linnan. Ja oli siellä myös ihmeen ihana ruhtinaan tytär, joka oli rakastunut suureen sankariin. Ja sitten se tyttö parka kuoli sen rakkautensa tähden.

»Eikä sen vähemmällä vaatteella kuin kuninkaan omalla sotalipulla peitettiin kauniin neidon kalvistuneet kasvot.

»Herahtipa mokomasta pelistä pari kyynelmarjaa silmänurkkaan. Uskoin olevani ikäänkuin paremmassa maailmassa.

»Mutta kun se ruhtinaantytär sitten tuli niiaamaan suu muikeassa naurussa ja sen tulen vietävän kipunoita heitellen joka puolelle silmäkulmistaan, hörähtelin itsekseni: Jopas pettivät aikamiestä kuin silmänkääntäjät ja pakanat? Eivätkä ne olleet mielestäni oikeita ihmisiä koko leikarit. Eivätkä, kuulema, ole muidenkaan ihmisten mielestä.

»Mutta samaa sorttia ollaan mekin näiden kyläläismoukkien silmissä. Ja kuuluupa siihen joukkoon muitakin luojanluomia. Mustalaiset ja muutkin markkinasankarit, kaupunkien pihoissa soittelevat posetiivarit, viuluniekat ja torvenpuhaltajat, karhuntanssittajat, miekannielijät ja nuorallatanssijat, kiertelevät nokikolarit, satulamaakarit ja lentojätkät. Niin että… onpa meitä tässä joukkoa… Ei muuta kuin leikailemme ihmisten narrina. Mutta eivätpä huomaakaan, kun jo itse narreina nauravat tai… itkevät, ihan kuin minä sille ruhtinaan tyttären leikailulle.

»Niin että… parhaiten nauraa joka viimeksi nauraa.»

Tällä tavalla kautta rantain koetti ukko lohduttaa Iivaria, jonka mielenmuutoksen syyt hän kyllä oli jo aikoja ymmärtänyt.

»Hyvä. Mutta maksaa saavat sekä naurut että itkut», Iivari jatkoi. »Kyllä meilläkin osataan olla kamasaksoja. Ja kanttinauhasta silkkinauhan hinta, kirjavasta pumpuliliinasta silkkiliinan hinta.

Ja valhetta kaupan alle ja kaupan päälle, jotta korvat soivat. En välitä mistään muusta kuin rahasta.»

»Ja rahalla kun saa vaikka 'oikean' ihmisen arvot ja kunniat. Äläs mitä, äläs mitä…» ukko myötäili.

»Ja me perustamme seisovan kaupan, sekatavarakaupan. Juoskoot sitten vuorostaan. Me vain seisomme tiskin takana ja juoksutamme…»

He loikoilivat tällöin tyhjässä pirtissä penkillä, kummallakin nuttu tyynynä niskan alla ja päät vastakkain. Ukko kääntäytyi istualleen, ikäänkuin aikoen sanoa jotakin ratkaisevaa.

Mutta samassa hän alkoi kyhniä korvallistaan, sanoen marisevalla äänellä:

»Entäpäs ne rahat… ei riitä pennoset puotikaupan ostoon…»

Iivari kavahti hänkin istumaan ja kivahti suoraa päätä:

»Sisulla pääsee ja luottoa saa! Kaupan panen joka tapauksessa pystyyn, vaikka paljaista kämmenistäni.»

Iivari nousi rennosti ja alkoi panna laukkua matkakuntoon.

»Kappas vaan poikaa…» hyrähteli ukko nyhjätessään saapasta jalkaansa.

Ja Käpy-orava ravisteli häkkiä etukäpälillään.

KUUDES LUKU.

1.

Pohjoisesta etelään, yläisistä vesistä laajaa järvialuetta kohti, laskivat suuret kosket. Ylimmässä niskanikamassa, pitkästä järvensuikaleesta lähtiessään, vedet pyörteilivät hiljalleen kuin epäröiden jättää ympäröivien korpien suurta rauhaa.

Ne haparoivat, souketen keskellä kesää melkein myllypuron näköiseksi, länteen ja itään jättäen keskelleen laajan, soikean saaren ja taakseen pari lahonnutta korpimyllyä. Mutta yhtyessään jälleen ne olivat saaneet vauhtia kierrollaan ja alkoivat työntyä väkevänä virtana alamaata päin. Samalla ne siemaisivat uomaansa vasemmalta ja oikealta purosen sieltä ja täältä tai ruskeavetiset joet, jotka olivat syntyisin rutarantaisista umpilammista.

Seuraavassa koskenniskassa yhä ylpeämmin etenevä vedenpaljous kuitenkin hidastui vauhdissaan. Se laajeni järven tapaiseksi. Ja näin marraskuussa se melkein jäykistyi ohuen jään ja jäähileiden painosta mustaksi, kuolleeksi lammeksi. Sen voima näytti lannistetulta, sillä ihminen oli rakentanut sen tielle mahtavat muurinsa.

Suuret patolaitteet korkeine tokeineen, raudoitettuine hirsipylväineen, jättiläisluukkuineen ja rautapyörineen, joista käsin ihminen hallitsi mielin määrin korpien synnyttämää painetta, katkaisivat sen tien.

Patolaitteitten läntisestä päästä sen pintavedet saivat tosin vapaasti painua pitkän pitkään jättiläisruuheen. Mutta muuten se oli kokonaan kahlittu, säännöstelty, jaoiteltu ja ohjailtu palvelemaan toista, ei itseään.

Tältä ratkaisevalta luonnon ja ihmisvoiman rajalta alkoi suuri tehdasalue.

Paperi- ja selluloosatehtaat nielivät veden voimasta suurimman määrän, melkein kaikki. Ja varsinkin selluloosatehtaan korkea happotorni ja rikinkäry hallitsivat koko seutua.

Mutta sen ja paperitehtaan jättiläisjytinään liittyi tuhottoman paljon muidenkin pienempien tehtaitten ääntä ja touhua. Höyrymyllyt, sementtivalimot, tervauunit ja tärpättitehtaat ja vieläkin sivummalla monenlaiset verstaat, konepajat ja tiilitehtaat antoivat kukin lisänsä siihen viuhinaan ja räiskinään ja jytinään, koko siihen kilisevään ja kalisevaan, hyrisevään ja helisevään yhteislauluun, joka täytti avaran laakson.

Kauimpana etelässä, missä kosket olivat lakanneet, ja juoheana paisuileva virta kuin huomaamattaan avautui välkeäksi suvannoksi, sijaitsi Joensuun kummallakin niemekkeellä sahalaitos, Toinen suuri ja mahtava, ulottaen lautatapulinsa, lastausplaaninsa ja monet siltansa lautavajoineen, proomuineen ja hinaajineen kauas pitkin läntistä rantamaa poukamasta poukamaan ja niemenkärjestä toiseen.

Täällä hallitsi Johan Krook, rasvasilmäinen, möyhähtelevä patruuna, joka jo vuosikymmenet oli hallinnut tätä ruotsalaisisäinsä perintöä.

Itäpuolen niemekkeellä sisukkaasti sätkyttelevä saha, joka näytti kuin vahingossa kasvaneen Krookin sahan kylkeen ja jonka hallitsema alue oli siihen verraten kuin torpanmaat kartanon vainio- ja peltolakeuksiin, oli Jänkälän, patruunan entisen sahanasettajan ja konemestarin, rakentama.

Se oli tuskin saanut säälliset rakennukset koneittensa ympärille, eikä sen konehuoneen korsteeni ollut pahaisen pultsarin piippua kummempi. Mutta siinä se kaksine raamisahoineen — kuten sanottu — löi tukkipuuta laudoiksi, niin että sen vihellys, suihke ja rätinä erottui selvästi patruunan sahan paljon mahtavammasta, kumea-äänisemmästä melusta. Ja helposti erotti tarkasteleva silmäkin nämä laitokset toisistaan. Jänkälän ainoan lastuupaikan touveissa seisovat proomut olivat tuoreessa, kellanruskeassa tervassa, kuin jättiläispullot, peräpuolet pönkeinä, ikäänkuin eivät olisi aikoneet ruveta vuotamaan ja lotisemaan sinä ilmoisna ikänä. Näiden rinnalla makailivat patruunan monet proomut kuin vanhat, mustuneet noita-akat vesikoetta tekemässä. Upotako vai pysyäkö pinnalla? hotisivat aamusta iltaan ja illasta aamuun niiden keulakansien huokailevat pumput.

Uutta ja ehjää ei sillä puolella näkynyt muualla kuin sahan nuorenherran, Bertil Krookin, poukamassa, jota sanottiin Pertel-herran satamaksi. Siellä keinahteli välkeässä altaassa kiiltokylkinen ja messinkikoristeinen huvimoottori mahonkisine kansihytteineen ja sametinhienoine peräsalonkeineen. Ja ulompana halkoi aaltoja jalomuotoinen huvipursi punaiseksi ja keltaiseksi maalatun poijunsa vieressä.

Näitä vastaan ei Jänkälän rantueella ollut panna muuta kuin uudenuutukainen tanakka hinaajalaiva, jonka tummanruskeaan kylkeen oli vedetty räikeänkeltainen juova ja keulaan maalattu Konsta I.

Näiltä saha-alueilta vielä etelämmäksi urkenivat pitkät väylät ja suuret selät, joita myöten koko tehdasyhteiskunnan moninaiset tuotteet rahdattiin merelliseen satamaan ja maailman markkinoille.

2.

Taivas oli marraskuun viheriänkylmää kirkkautta. Maa oli roudassa.

Iivari ja Vikruutin ukko painelivat Länsikylän maantietä, jonka kummallakin puolella siintäiksen suurten talojen katonharjoja, mutta jonka varrella on kauppoja vain yksi pahainen nurkkapuoti tienristeyksessä.

»Siinäpä tokkeroi kehno kauppamies», Iivari tokaisi miesten käväistyä kaupassa.

»Äläs mitä, saatpa nähdä kohta Jokivarressa sellaisia hotelleja, etteivät vedä vertoja raatihuoneet kaupungissa.»

Ja niinpä kävi. Kun he pääsivät paperitehtaan kaarisillalle, olivat ennen nähdyt kaupungit Iivarin mielestä pelkkiä kuolleita kyliä. Hän tuijotti etelää kohti jokilaaksoa pitkin, ja hänen henkeänsä salpasi. Tämänkaltaista hän oli kuvitellut ensimmäisen kaupunkimatkansa jälkeen. Mutta tuossa… tuossa seisoi nyt hänen kuvitelmansa räiskyvänä ja sauhuavana todellisuutena. Oli pakko tuntea itsensä tämän kaiken rikkauden yläpuolella pelkäksi tuulenvietäväksi.

Päästäpä tänne yhdeksi ainokaiseksi rattaaksikin, pieneksi vauhtipyöräksi, hammasrattaaksi tai vaikkapa vain viheliäiseksi ruuviksi ja mutteriksi. Kelpaisi täällä… tarrautua kiinni, pyöriä ja soittaa mukana… Mutta haikea voimattomuuden tunne lamasi hänen aivonsa: miten pureutua kiinni itsensä Mammonan kultavuoreen? Mustalainen, kiertolainen, äpäräksi haukuttu ja halveksittu…

Ukko alkoi käkättää lystillisellä naamalla:

»No, niinhän sinä pölläilet kuin Nalle markkinoilla. Ei poika», ja samassa hän löi Iivaria olkapäälle, »ei meillä olla muuta kuin Mooseksen poikia, Israelin lapsia… korvesta tullaan, ja Kaanaanmaa on silmiesi alla. Rieskaa ja hunajaa sen sinulle vuotaman pitää. Tulepas… pannaan kaupanteko käyntiin.»

Iivari seurasi epäröiden. Mutta työläisasuntojen kujillapa alkoi vasta elämä. Ukko näytti tuntevan täälläkin ihmisiä.

Tulevat juuri salvetun uudistalon luo, jonka harjalla nuorehko mies naputtelee päreitä kattoon.

»Mitä sinä, suutari, siellä harjalla kukut? Nurkkaanko olet lestisi heittänyt?» pauhaa sivumennen ukko.

»Eipä ei, tässä vain suutari kukkuu omalla harjallaan», mies huijasi vastaan. »Kiire on, kiire on… kun on se morsian-likka jo paksullaan», hän lauloi lopuksi huikealla äänellä ja nauroi hyväntahtoisen leveätä naurua.

Ukko hohotti. Suutari löi suuhunsa pärenauloja ja alkoi vimmatusti naulata niitä päreeseen, mutta jatkoi yhä samaa nuottia kurkullaan.

»Heipä hei», Iivari huusi ja viittasi kädellään. Oli kuin olisi saanut ensimmäisen oivallisen tuttavan.

Ja niitä tuli lisää. Asuntojen ovilla emännät tulivat kädet levällään vastaan.

»Kappas vaan… no, voi jestas sentään… että tässä vielä piti näkemän tätä Vikruutin ukkoa.» »Oli se ennen lenheettiä, kun Vikruutti heilautti laukkunsa kototuvan permannolle… Hoi jaa, muuttuneet ovat ajat ja ihmiset…»

Sellaisia tervetulosanoja lennähteli ukkoa vastaan portailta jos toisiltakin. Kahvit tupattiin eteen joka toisessa talossa ja kauppoja tehtiin leikin lomassa. Niin oltiin kuin orpanoimassa.

Iivari oli taas riuskemmalla päällä kuin pitkään aikaan. Nuo työläisihmiset olivat kuin yhtä perhettä. Menneitä aikoja kiiteltiin ja nykyisiä voivoteltiin. Tuon tuostakin kääntyi puhe tehtaanherroihin. Ja siinäkös pärmäntättiin.

»Niinhän nuo ovat ylpeitä kuin olisivat rautakangen nielleet.» — »Rahan saa maksaa, mutta ei saa tehtaan kaupassa ees säällistä kohtelua… venskata pitäisi.» − − − »Eikä tuo kuulu komersrootikaan muuta kuin moukaksi karahteeraavan… suomalaista työläistä.» —

»Ja pikkupomot!… Ne, ne vasta koko perkeleitä ovat!» rääsäsi suutaan joku pojankloppi.

»Mitä lienevät saksmanneja tai herrasväkien hulttiopoikia», lisäsi joku tietävämpi.

»Mutta ei tule ihminen sen höylimmäksi kuin on komersrootinna… Hyvänpäivän sanoo kuin vertaiselleen, ihan on katsannoltaankin kuin kärsivä karitsa. Tietäähän sen… sellaisessa palatsissa ja kun kuuluu syntyjään olevan tätä suomalaista kansaa», jatkoi joku huokaileva akka.

Puhetta tuli kuin vettä, ja etupäässä akkojen suut oli seulana.

3.

Iltapäivällä alkoi jo rihkamalaukun pohja paistaa. Iivarin jalat olivat suloisen veltot. Ruumista kiersivät lämpöiset virrat. Hän oli häärinyt kuin kalastaja apajalla, joka on täytenään kiiltäväkylkistä kalaa.

Rinta oli röyheästi kohollaan… Mutta se oli muutakin kuin laukun keveyttä ja onnistuneen saalistajan rohkeutta. Hän tunsi saaneensa kokonaisen ihmispaljouden itselleen läheisiä olentoja. Hän oli heidän kauppiaansa.

Heitä kaikkia yhdisti toisiinsa jokin perinjuurinen vastahenki vierasverisiä, kopeita herroja kohtaan. Kotokylän sahanpatruunan ja apteekkarin herrasväet, Allan ja Tuure Kunnar, jotka olivat häntä äpäräksi haukkuneet vieraalla kielellä, palasivat tajuntaan. Nuo komersrootit, saksmannit ja herrasväkien hulttiopojat olivat varmasti samaa väärämielistä joukkoa. Ja poika tunsi päivän kuluessa liittyneensä tämän tehdasyhteiskunnan pieneläjien vastahenkeen. Heille hän halusi myydä tavaraa aamusta iltaan. Tulisipa täällä kaupanteosta oikeata leikintekoa…

»Tänne se kauppa perustetaan, juuri tänne eikä mihinkään muualle», hän jämäsi ukolle useampaankin kertaan. Mutta ukko vain kyhni leuanaluista parranvarjoaan. Sitä näytti huvittavasti kutittavan.

Päivä oli jo laskun puolella. Ilma oli tullut melkein yhtä lämpimäksi kuin kesällä. Iivarin housuntaskussa oli kukkaro täynnä hopearahaa. Se painoi mukavasti kuvetta. Ja kylkilaukussa oli kosolti setelirahaa ja kuparia, joutipa jo vähän toljailla muuten vain ympärilleenkin.

Olivat tulleet tehtaanherrojen koreitten asuntojen lähettyville. Ei niihin ollut menemistä kaupantekoon. Missä vain näyttivät herraskaisilta portit ja porraspielet, sieltä ajettiin kulkukauppiaat tiehensä. »Hus, koirat, kulkukoirat!» sähistiin kintuilla. Mutta sopipa noita sentään loitommalta katsastella…

Joutuivat aivan kosken rantaan, jossa erääseen sivu-uomaan oli rakennettu aivan erikoiset, valkoiseksi maalatut patolaitteet, niin että näiden yläpuolelle oli syntynyt ikäänkuin pieni lampi. Pikkujärven keskelle oli — nähtävästi keinotekoisesti — tehty saari, jolla seisoi ylpeä rakennus, päätypuolen kohotessa kolmikerroksisena tornina kaikkia muita lähirakennuksia korkeammalle. Saaren rannat oli laskettu sileillä kivillä. Pihamaalla risteili hiekkaisia käytäviä ja nurmikolla kasvoi pari koivua, mutta etupäässä joitakin ulkomaan puita, joiden niiniäkään eivät kauppiaat tietäneet.

Kapean salmen yli vei vaakasuora puusilta koukeroleikkauksin koristeltuine kaiteineen, ja sen kummassakin päässä oli portti.

»Se on sen komersrootin palatsi», ukko sanoi.

Hitaasti myötäilevä patolammin vesi muodosteli liikahdellessaan monennäköisiä viistoja, soikeita ja häränsilmän muotoisia kuvioita. Sen pinta välkehti kaikissa väreissä, sinisen mustasta aina taivaanrannan lohenpunaiseen saakka. Mutta tämän kaiken Iivari huomasi vain sivumennen.

Hän tuijotti saarta ja rakennusta. Tuossa… tuossahan oli hänen palatsinsa, se sama satulinna, jonka hän oli nikkari Viitasen nurkalta nähnyt Veentaan viitametsän rinnassa. Siinä ei ollut marmoriportaita eikä pilareita. Mutta sen valkea torni ja ikkunapäällysten leikkaukset olivat vieläkin kauniimmat kuin hänen kuvitelmassaan.

Ja itsestään lennähti siihen jostakin iltaruskosta Rosina-muorikin ja nojasi portailla elfenluiseen kaidepuuhun, nojasi, käännähti ja kokosi helmojaan alas astuakseen, tullakseen vastaan…

Vähältä piti, ettei ennättänyt poika nähdä hänen pieniä kultakenkiäänkin, kun lennähti ovi jostakin auki. Ja sen näköinen tyttö kuin Iivari oli nähnyt vain kuvissa alkoi juosta santatietä siltaa kohti.

Musta tukka oli oikosenaan juoksun vauhdista. Tulipunainen rusetti kimmelsi korvan juuressa ja vielä suurempi lehahteli toisella olkapäällä. Ja punainen oli silkkinauhakin hoikilla vyötäröillä. Ilma painoi ohuen puvun laihoja lanteita vasten ja nousi poimuihin polvien yläpuolelle.

Portti lennähti auki, samassa toinen, ja miesten edessä seisoi puoliksi palavasilmäinen tyttöhupakko, puoliksi nuori neiti.

Hame oli koltun tapainen. Pitkät sääret eivät olleet oikein sopia sen pariin. Liikkeet olivat kulmikkaat ja holtittomat kuin keskenkasvuisella tytöllä. Mutta kun hän seisahtui ja näytti äkkiä häpeävän törmäilevää kiirettään, katsoivat tummansiniset silmät arvostelevan tutkivasti kuin hienon neidin. Pää meni takakenoon ja kääntyi sivuittain, kuin aikoisi hän palata takaisin sen tiensä.

Mutta samassa seisoi tyttö taas harajaloin, polvet koukistaen ja lyöden kämmenensä polviin. Siristi matalalta silmiään ja kurkisti kasvoihin vuorotellen ukkoa ja Iivaria.

»Ettepäs olekaan posetiivareita? Eikö teillä olekaan onnenlehtiä?

Keitäs te sitten oikein olette?»

»Ollaanpahan vaan… kauppamiehiä», Iivari tokaisi hyvittelevästi.

»Mitäs sinulla, ukko, on sitten tuollainen häkki?» Samassa hän kihahti kutittavaan nauruun »Orava!» Oravanpoika! Se, se… onkos sillä nimeä?»

»Käpy, Käpy se vaan on», sanoi Iivari.

Tyttö oli jo kyykkysillään.

»Se on vasta kaunis. Kauniimpi kuin lintu. Se on somempi kuin äidin kanarialinnutkin. Kas, kas, se osaa purra. Puree kuin poika…»

Tyttö kurkisti alhaaltapäin ukkoa kasvoihin:

»Anna se minulle.»

Ukko nikkasi Iivariin päin. Tyttö nousi ja katsoi kysyvästi poikaan.

»Enpä ma taida antaakaan», Iivari vastasi leikillisen venyttävästi.

»Minä tahdon», kivahti tyttö ja suoristautui pieneksi ylpeäksi neidiksi. Iivari ynähteli nauruntapaista.

»Pappa antaa siitä sinulle rahaa.»

»Ei sitä rahalla saa», sivalsi Iivari jyrkällä, hieman halveksivalla äänellä.

»Etkö sinä tiedä, että kaikki ihmiset antavat minulle mitä vain tahdon?»

Kukaan ei vastannut. Tyttö rypisti tummia kulmallisiaan. Ne vavahtelivat kuin pikkuruiset siivet lentoon lähtemässä, painuivat nenän juureen yhä syvemmälle, uhkaavaksi kulmaksi. Ja huulet pingoittuivat suuttumuksesta.

»Vieraatkin antavat! Tulevat vaikka Tukholmasta ja Kööpenhaminasta ja Lyybekistä ja… ja… Englannista, kaikki antavat sellaisia lahjoja, etten ole osannut nähdä unessakaan… Teet minulle vääryyttä!» Ja viimeinen tavu kimmahti kiukkuisena.

»Nähkääs, neiti», Iivari alkoi suuret kämmenet kömpelösti ojossa, »kun se on sellainen kotokorvesta otettu aljo, että…»

Aljo-sanaa ei tyttö ymmärtänyt. Hän vain tuijotti alta kulmain syvästi loukattuna ja sanoi pikkuvanhan vakavasti: »Ei saa tehdä koskaan vääryyttä, sanoo pappa.»

Iivari ei kyennyt jatkamaan.

Hän hämmästyi saamattomaksi. Mutta äkkiä hän riuhtaisi rennosti kädellään, koppasi laukusta pienen pääkamman ja pyöreän peltiselkäisen peilin, ojensi ne kankean juhlallisella kädenliikkeellä tytölle, sanoen takeltelevalla äänellä:

»Rohkenen ojentaa tämän lahjan… muistoksi… kulkuripojalta…»

Tyttö ei ollut huomaavinaan ojennettua kättä. Nosti suipon leukansa ylemmäksi. Kääntyi hitaasti poispäin. Painoi portit lukkoon taakseen katsomatta ja käveli yhtä hitaasti santatietä kaartaen veden rajaa. Siellä hän pysähtyi, vei kädet selän taakse ja jäi tuijottamaan sinisen mustia katvipaikan pyörteitä. Niin surullista… Iivarin kädet vaipuivat vähitellen alas. Miehet jatkoivat hitaasti matkaa.

Iivarin oli pitkän aikaa sanomattoman paha olo. Ensin ne olivat olleet… sen silmät… kuin juuri heränneet auringon huikaisusta… tumman tummat ruiskukat, jotka ovat kasvaneet väkevässä mullassa, sitten… kuin leikkivät, kimmeltävät kuplat ja sitten… kuin sinisen musta pyörre katvessa, surulliset, syyttävät ja… liikuttavat. Sydäntä kiersi pitkän aikaa jonkinlainen häpeä.

Mutta taivaltaessaan Länsikylään päin he kulkivat taas ohi uudistalon, jonka harjalla suutari yhä naputteli naulojaan. Siinä samassa haihtui jonnekin ilmaan tuo kasvoilla läimehtivä nolous ja palasi taas hänen näkyjensä palatsi. Ja nyt sen kristalliset seinät päilyttelivät tuon äskeisen tytön kuvajaista kaikkiin suuntiin. Ovilla kumartuivat tummasukkaiset palvelijat. Katossa paloi kuin alttarikruunu. Ja sen alla käyskeli hoikkavyötäröinen tyttö olkapäällään hehkuvasiipinen perhonen. Voitollinen riemu tulvahti taas päätä huumaavana vereen.

Palatsi… pyörryttävä taivassali… jytisevät tehtaat, taskussa rahaa… Rosina-muori ja… olematon olento, joka oli löytämättömissä ja — tuossa… omassa silmäterässä.

4.

Virran suuntaan kulki korkea vuori, joka päättyi laajaan, puuttomaan kumpuun. Tämän huipulla seisoi lahonnut ja siivetön tuulimylly ja sen tehtaanpuoleisella rinteellä kekotti pari työläisasuntoa, joista heidän piti hakea itselleen yökortteeri.

Iivari heitti laukun portaille. Juoksi kummulle. Kiersi tuulimyllyn ja nauroi sitä suu levällään. Harppoi täältä kaarevaa notkoa vuorelle ja alkoi katsella ympärilleen.

Tuolla avautui Länsikylä suurine taloineen, peltoineen ja metsineen. Jokin pienten rakennusten ryhmä tönötti sielläkin puolella, lähellä tehdasalueen rajaa. Iivari näytti ahmivan sitä silmillään. Äkkiä hän huitaisee kädellä ja lipsahuttaa peukalollaan. Alkaa huutaa ukkoa, joka kömpii jo vuoren kuvetta.

»Senkin köntys», huutaa Iivari.

»Senkin tirehtööri. Mitä sinä siellä ärjyt?» ukko hohottaa kääntäen toista korvaansa muka paremmin kuullakseen.

»Senkin saapas» karjuu poika.

»Tanssi, tanssi, karhunpenikka!»

»… kun on morsianlikka jo paksullaan», lallattaa Iivari.

»Senkin äpärä!» huutaa taas ukko, huitaisten käsivarret levälleen.

»Mee-tuu-saa-lee-mi!» poika rähisee silmät täynnä pieniä, iloisia piruja.

»Katso, tuonne, tuonne noin…»tohisee Iivari ukon läähättäessä hänen vierellään, »noihin tönöihin pannaan kauppa». Sormi sojottaa Länsikylän puoleista rakennusryhmää.

»Tuo pikkuruinen kyläpuoti nujerretaan parissa viikossa. Isännät ja torpparit meille viimeistä sorkkaa myöten. Sitten… pannaan kampoihin tehtaankaupan kanssa. Kihaman kahaman juoksevat meidän puotiin työläispöksistä miehet ja muijat, kun vaan saavat kaupan, jossa niitä kohdellaan ihmisiksi ja selvällä kielellä. Ja me kun osataan panna kauppa leikiksi ja leikki kaupaksi. Mitä sanot?»

»Djenki nietu, sano' tattaripoika ryssänlikalle», ukko piruili leuka ojossa.

»Älä sinä aina marise, senkin kitupiikki. Rahat tai henki, sano' Kuoreveen rosvo. Oletpa luvannut palkan lisäksi kymmenen rosenttia voitosta siltä ajalta, kun olen laukun kantanut ja kaupat hoitanut. Ja sitä souvia on nyt tehty yli kolme vuotta. Ja olenpa laskenut, että sillä ja säästöilläni ostetaan pari kolme laukullista riimatavaraa. Lisää saan velaksi, jotta hyllyt luokkina notkuvat. Häh? Uskotkos?»

Vikruutin ukko oli istahtanut kivelle ja katsasteli vain muina miehinään tehtaanpiippujen ja savupatsaitten taivasta hamuilevaa hongikkoa. Oli muka itsekseen hokevinaan:

»Ne-nee, onpas tässä… tuota näkemisen alaa, ihankuin kiusauksen vuorelta, on, on… koko maailman loisto ja valtakuntain rikkaus…»

»Ja mitäs panet likoon omasta takaa?» jatkoi tuimana Iivari.

»Ja mitäpäs, poika, tekisit, jos sinullekin sanottaisiin: Tämän kaiken minä annan sinulle, jos lankeat maahan ja palvot minua?»

»Älä sinä enää ärsytä, senkin salarikas saituri», poika puhisi. »Onpa sulla risainen pankkikirja risaisen liivisi taskussa. Kyllä se tietään: Hö-höö! Ja minä otan sinut komppanjuuniksi, jos hellität mustakyntiset hyppysesi ja annat kapitaalia.»

Ihankuin tätä olisi odottanut, käännähti ukko seisaalleen, seisoi kahareisin kuin vanha jäärä kalliolla, löi kämmenensä polviin ja hohotti:

»Ehei, Rosinanpoika, ei tässä köyhiä olla, vaikka hullut luulevat. Täällä on… kirjassa sellainen tukko seteleitä, jotta… vaikka maakuntakauppa pönkilleen huomenissa. Mutta eipä ollut haitaksi katsoa, onko sinulla älliä päässä ja mitä minusta meinasit. Lyötkös tuohon kouraan? — Ja pokkaatkos kanssa?»

»Pokkaanpa maahan saakka, vaikka olisi edessäni mustempikin sarviniekka.»

»He-hee… Ja luuletkos, etten ole tätä asiaa valmiimmaksikin aatellut? Kauppa pystyyn. Sinä puukhollariksi ja minä olen patruunana. Ja jos patruuna kuolee, ennenkuin on sata vuotta täyttänyt, perii puukhollari koko kaupan kaikkine kampuineen. Siinä ne on sinun kymmenen rosenttiasi.» Ja ukko alkoi taas hohottaa.

77

Iivari oli ilosta suunniltaan. Kumarteli ja pokkaili hullunkurisesti keikistellen. Pökkäsi kämmenellään ukkoa rintaan. Hyppäsi sekapäisenä korkealle kivelle ja huijasi laaksoon täyttä kurkkua:

»Rosina-muori! Ro-si-naa! Ro-si-naa!»

SEITSEMÄS LUKU.

1.

Selluloosa- ja paperitehtaitten suurin osakkeenomistaja ja johtokunnan puheenjohtaja, kauppaneuvos Albert Merthen, seisoi yksityiskonttorinsa akkunan luona, katsellen hetken tokeille päin, joissa miehet taistelivat kevättulvaa ja vyöryviä jäälohkareita vastaan. Yksi patoluukuista oli murtunut, ja vesimassa, jääsohjo ja toisiaan vastaan törmäilevät lohkareet painuivat uhkaavasti sen vetävää nielua kohti.

Taistelu oli jännittävimmillään. Muutkin luukut uhkasivat murtua. Ne oli vivuttava kiireesti auki. Toinen miesjoukko huusi niitä vintatessaan heijaataan, joka kuului kuin hätähuuto ryskeen alta, ja toinen huhtoi jäälohkareitten kimpussa. Keksit heiluivat, puutangot kumahtelivat ja pitkät varpit vapisivat kuin jättiläiskielet jääröykkiöitä vasten.

Saaren loivaa rantamuuria myöten lipuivat niljakkaat jäätelit, nousten tuontuostakin kuin suuripäiset vetehiset kivivallin ylärajalle saakka.

Ne jytisivät, sälähtelivät, rouhiutuivat ja ulisivat välkähdellen ilkkuvasti tornirakennuksen alakerroksenkin akkunaan.

»Korven voima», urahti herra. Sanojen alta kuulosti halveksuntaa ja hieman hermostunutta katkeruuttakin.

Albert Merthen oli miehuutensa parhaissa voimissa. Suurten tehtaittensa keskellä hän seisoi konttorissaan kuin kapteeni jättiläislaivan komentajasillalla, ohjaten sitä lujin käsin ja kylmin päin kohti etelää, valtamerta.

Mutta jäänlähtöjen ulvonta ja ryske rikkoivat säännöllisesti joka kevät erään tarkasti suljetun patoluukun hänen sydämessään.

Ne muistuttivat hänelle liian paljon suomalaista korpea, johon hän ja hänen isänsä olivat aina suhtautuneet kuin lannistettavaan petoon, mutta joka oli kyennyt silloin tällöin lyömään myöskin vastaiskuja salakavalalla karhunkämmenellään.

Ja ehkä ammottavimman haavan juuri häneen, Albert Mertheniin.

Se oli jo kauan sitten arpeutunut, sillä se oli saatu jo nuorukaisiässä. Mutta se oli saatu eräänä varhaiskeväänä, jäiden lähdön aikaan. Ja siksi se läimehti jälleen juuri nyt, kun suomalainen korvenvoima räiski ja ryski hänen valtiassaarensa ympärillä.

Kauppaneuvos käveli kiivaasti kahden akkunan väliä. Pysähtyi ja tuijotti.

Ovi aukeni hiljaa ja sulkeutui. Kauppaneuvos seisoi selkä oveen päin. Mutta se värähti. Hermot pingoittuivat. Se oli hän… hänen häpeänsä muistuttaja… hänen vaimonsa, Magda Merthen.

»Kuulehan, Albert…» kuului hyväilevän arka ääni.

Niin, siellä selän takana seisoi hänen sukunsa ainoan, korjaamattoman tappion ruumiillistuma. Niin nöyrä ja… kauniskin… ja kuitenkin… Herra puri leukapielensä yhteen, kääntyi jäykkänä:

»Missä on Verna?»

»Insinööri Gavelius satuloi tallinpihalla, niin että ovat kai aikeissa ratsastelemaan», tuli rouvan huulilta epäröivän hymyn mukana.

»Yhdessäkö aikovat?»

»Niinpä kai», rouva sanoi yhä epävarmempana.

»Kai? Se ei riitä. Toivoisin, että pitäisit hänestä parempaa huolta. Hän katoo — ja useimmiten yksin — puoliksi päiviksi, ratsastelee huolimattomassa pojanpuvussaan työläiskujat, Länsikylän mökit ja torpat… Ei välitä asustaan ei arvostaan…»

»Mutta, rakas Albert, sehän on ratsastuspuku, parempi toki kuin että hameisillaan…» yritti kauppaneuvoksetar.

»Tarkoitin», jatkoi herra, »tuota hänen sopimatonta tapaansa käyttää kuluneita risoja. Toin hänelle uudet ratsastussaappaat. Ei, hän jättää ne nurkkaan ja käyttää joitakin… talonpoikaissaappaita… tallirenkien jätteitä, luultavasti…»

»'Nämä ovat paljon mukavammat jalkaan', tapaa Verna sanoa, kun koetan tyrkyttää niitä uusia. Minkäs sille hurjapäälle sitten tekee?» pyrki taas rouva sovittelemaan. Ja hänen silmistään näkyi, että tytär oli saanut kyllä hellien ja ominvalloin kasvaa.

»Hänen äitinsä pitäisi kuitenkin voida häneen enemmän vaikuttaa.

Tiedäthän, ettei minulta jää aikaa hänen joka askeltaan seuraamaan.»

Kauppaneuvoksen puhe oli lyhyttä, kohteliastakin. Mutta sanojen alla oli vuoroin kylmää vierautta, vuoroin hermostunutta halveksumista… Varsinkin sanoissa 'työläiskujat', 'mökit', 'torpat', ja 'talonpoikaissaappaat'.

»Niin, mitä sinulla olikaan…?» hän päätti hajamielisesti.

Kauppaneuvoksettaren silmät syvenivät. Hän puristi jostakin esiin kuin viimeisen tarmonsa:

»Albert, isäni on kuolemaisillaan. Sallitko minun lähteä… käymään kotona?»

Kauppaneuvoksen kasvot harmenivat. Istui niska jäykkänä työtuoliinsa.

Rouvan ääni muuttui syyttäväksi:

»En ole päässyt kotona käymään hänen eläissään… Nyt minun täytyy.»

»Kummallista. Niinpä niin, tietenkin… jäidenlähdön aikana», mumisi mies. Siinä oli hänen mielestään kuin jotakin noituutta.

»Siellä ei ole enää ketään asioitakaan järjestämässä. Muistanet kai, että olen isäni ainoa perillinen?» Sanat olivat tyynet ja jäykät, mutta viimeisessä särähti jotakin menneitä asioita muistuttavaa, ivantapaista katkeruutta.

Puolisot katsoivat suoraan toisiansa silmiin. Ei, Albert Merthen ei tällä kertaa jaksanut! Tuskin koskaan oli hänen vaimonsa katse ollut noin taipumaton.

Ehkä… ehkä hän ei ollut koskaan pohjimmaltaan lannistunutkaan? Ei niitä tiedä. Ne ovat sitkeitä sisimmässään… Kuolevatkin kuin… tarkoituksella, juuri keväisin, korven ryskiessä…

Kauppaneuvoksetar seisoi yhä liikkumattomana, kuin jäälohkare purevassa tuulessa. Hän… tavallisesti niin nöyrä ja… lämmin…

Säälintapaista kihosi syvältä miehen sieluun.

»Niin, onhan sinun toki… lähdettävä», hän sanoi asiallisuutta tapailevalla äänellä.

»Käske Verna oitis luokseni», lisäsi hän rouvan kääntyessä ovelle.

2.

Kauppaneuvos käveli hitaasti parin huoneen kautta 'viktoriaaniseen pyhättöönsä' eli — kuten Verna oli sen ristinyt —, 'pönkkähamekamariin', jossa hän tapasi lepuuttaa hermojaan ja lueskella sukukirjaansa. Nyt jos koskaan hän tunsi tarvitsevansa rauhoittavaa lepoa.

Täällä kamarissa oli sohvan yläpuolella norsunluulle maalattuja pönkkähameisia naistenkuvia pienissä, soikeissa kehyksissään. Suvun äitejä ja tyttäriä.

Erikseen näistä, matalan kirjakaapin yläpuolella, oli kellastunut puupiirros, joka kuvasi suvun suomalaishaaran kantaisää, Joachim Mertheniä, joka ensimmäisenä, jo Suomen sodan jälkeisinä aikoina, oli tullut maahan kirjanpainajana, jostakin… Hollannin ja Saksan rajamailta. Tuuhea, harmaa poskiparta, leuka paljas ja jykevä. Pitkässä terävässä nenässä, joka kivertyi juohevasti ylöspäin, suuressa suussa ja pienissä, terävissä silmissä oli jotakin apinamaista, melkein gorillamaista, jolle kaikelle Verna oli lapsena nauranut katketakseen. Ja vielä enemmän tuolle luonnottoman korkealle ja vähän ryppyreunaiselle silkkistormarille, joka törrötti kuin vanha tuulimylly ukon päässä.

Kolmisen vuosikymmentä myöhemmältä ajalta oli peräisin tehtaitten privilegiokirja, joka riippui kantaisän kuvan alapuolella himmentyneen lasinsa alla. Yhä vielä paistoivat selvinä näkyviin sen ensimmäiset korkeakirjaimiset sanat:

»Hans Kejserliga Majestäts Nådiga Resolution.»

Näiden ympärillä oli muita suvun päämiesten ja poikien kuvia. Oli yksinkertaisia, jykeviä miehiä, joiden pitkät lievetakit oli kuin surunauhoin päärmetty. Oli myöskin keikareita, joilla oli kirjavat tai valkoiset silkkiliivit, leveät takinrinnukset, taidokkaat, suuret rusetit avonaisella paidanrinnuksella ja korvanjuuressa hienot pulisongit — sataluvun puolivälin miehiä. Ja alimpana pari »vuosisadan lopun» miestä kokopartoineen tai täysin sileine kasvoineen.

Polvesta polveen olivat hienostuneet Joachim-patriarkan alkukantaiset piirteet. Leuka oli kaventunut, joskin oli pysynyt varmapiirteisenä ja tarmokkaana. Mutta etenkin oli kuvasta kuvaan tuo juoheasti kiverä nenänvarsi lyhentymistään lyhentynyt. Ensin näytti se parissa polvessa äkkiä tylpistyneen ja saaneen jykevää konkoa yläjuoksulleen. Sitten se oli hienostumistaan hienostunut oikeaksi ylimystöporvarin mallinenäksi… kapeasieraimiseksi, hieman-hieman kaarevaksi, ylimalkaiseksi herrasnenäksi. — Tämä oli ollut kaikki epäilemättä monien Suomen ruotsalaisten aatelis-, virkamies- ja kauppiassukujen muokkaustyötä.

Kauppaneuvos heitti kuviin ylimalkaisen silmäyksen. Jäi tuijottamaan kirjarivejä. Runebergia, Topeliusta, Hellmania ja Geijerstamia, Multatulia, Chateaubriandia, Grillparzeria ja Heineä.

Tuijottaja hymähti vaivautuneesti. Hänen silmänsä olivat lipuneet alemmaksi. Siellä oli melkein risaisissa niteissä Linnankoskea, Leinoa ja Ahoa ja eräitä nimettömän näköisiä runovihkosia.

»Niin Verna-tyttären kaltaista, moneen kertaan ahmittua rihkamaa», ajatteli kauppaneuvos.

Vihdoin hän istahti nojatuoliin. Avasi pöydällä lojuvan sinisenhaalistuneen, silkkipäällyksisen lippaan, josta hän ajatuksettomana silmäili eräitä teatterikuvia: »Kypron prinsessaa», »Kaarle kuninkaan metsästystä», John Forsellea valkeatrikoisine säärineen, madame Rejanea suurine silmineen ja Sarah Bernardia otsatukkineen ja pussihihoineen.

Äkkiä hän vetää viereisestä sifonierista sukukirjan ja alkaa tätä selailla. Avautuu lopulta sivu, jonka yläreunaan on kirjoitettu monikoukeroisin kirjaimin:

Några Svåra År.

Hänen ei tarvitse lukea. Osan siitä luvusta hän osaa ulkoa ja osan — sen raskaimmat tapaukset — hän on itse kokenut ja kärsinyt.

Ne olivat alkaneet 80-luvulta, jolloin hän oli huolehtinut vain raisuista purjehdus- ja jahtiretkistään. Sen alussa oli ruvettu tehtaalla toteuttamaan uutta saksalaista patenttia, Grellinger-systeemiä, jonka avulla kyettiin valmistamaan paperia suoraan puumassasta. Se oli avannut Suomen tehtaille uudet, suunnattomat mahdollisuudet — halpaa raaka-ainetta kasvoi loppumattomiin suomalaisessa korvessa.

Kokeilu oli tosin ollut vaivalloista. Se ja rakennusten laajennustyöt olivat nielleet monia summia. Ja ennestään vakavaraisen tehtaan oli täytynyt turvautua suureen obligatsionilainaan.

Mutta vaikeudet oli läpäisty. Tuotanto moninkertaistui. Vienti Venäjälle kasvoi kasvamistaan. Kultaruplat alkoivat huippia kokonaisina laumoina kuin ryssän jänikset Rajajokea kohti.

Mutta saman vuosikymmenen viidentenä vuotena pani keisarillinen hallitus ankarat tullit Suomesta tuotavalle paperille. Koko Venäjänkauppa oli yhdellä iskulla tuhottu.

Silloin näytti isä Joachim oikeata kantaisä-Joachimin karvaa. Läksi

Länsi-Eurooppaan avaamaan uusia markkinoita. Ja silloin oli hän,

Albert, tehnyt ensimmäisen ulkomaanmatkansa: Hampuriin, Amsterdamiin,

Lontooseen, vieläpä ominpäin Pariisiin, josta palattuaan takaisin

Lontooseen hän oli saanut tuhlaustensa vuoksi ukolta siekailemattoman

selkäsaunan.

»Oli toki viimeinen sitä lajia», kauppaneuvos myhähti vieläkin keskellä muistojaan.

Tehtiin suuria sopimuksia, aina brittiläisiin siirtomaihin saakka. Palattiin, ja isä Joachim köhähteli ja naurahteli ylenpalttista tyytyväisyyttään.

Mutta kaksi seuraavaa talvea tuli harvinaisen lumettomia. Täytyi turvautua, jotta myyntisitoumukset kyettäisiin täyttämään, puumassaostoihin toisista, luonnonsuhteiltaan onnellisemmista tehtaista. Tästä kuitenkin tuotantokustannukset nousivat yli laskelmain, eikä sittenkään voitu läheskään kaikkia hankintasopimuksia täyttää. Korvaussummat nousivat tuhottomiin. Tehtaan vakavaraisuuden maine kääntyi lopullisen romahduksen ennusteluksi. Tämän vuoksi ja yleisen kriisitilanteen puristaessa oli enää mahdotonta lisätä jo ennestään rasitettua luottoa.

Isä Joachim säästi yksin perheensä ruoassakin, kiskoi vähennetyltä työläisjoukoltaan melkein veret kynsien alta ja keräsi viimeiseen kauhalliseen saakka syrjäpurojenkin vedet rattaisiinsa. Hän vihasi tuota ehtynyttä korpea. Se oli hänen silmissään kuin laihalonkkainen suomalainen lehmä, joka kyllä osasi ruokaa ammua, mutta lypsää vain veritippoja elättäjälleen. Ja tuon luonnon mukana hän vihasi ja halveksi korven asujaimistoakin, koko suomalaista kansaa.

Kekseliäisyydellään, säälimättömyydellään ja monihaaraisen sukunsa avulla oli kuitenkin Joachim-herra onnistumaisillaan. Entisentapaiset köhähtelyt ja murahtelut katkaisivat jo silloin tällöin sen synkän äänettömyyden, jossa hän oli vihannut, halveksinut ja kamppaillut.

Silloin tuli korvesta itse saatana hänen kimppuunsa. Tietenkin suomalaisen talonpojan jääräpäisessä hahmossa.

Talollinen Jaakko Könni, jonka maihin tehtaan kosket kuuluivat, oli — jo edellisen polven aikana tehdyn vuokrasopimuksen mukaisesti — nostanut tyytyväisin naamoin tehtaan konttorista vuotuiset vuokrasummat. Ja joka kerran hän oli saanut nahkaansa pitkät ryypyt.

Mutta nyt, kun alkoi käydä vuokra-aika umpeen, rupesi talonjussi marisemaan muka vuosivuokran pienuutta. Ja hetken tullen — kieltäytyi uudistamasta kontrahtia. Neuvoteltiin ja ryyppäytettiin miestä.

Eräänä päivänä isä Joachim ja hän, nuoriherra Albert, istuivat isännän seuraksi.

Könnin ukko livahutti konjakkiryypyn, vetäisi pöllysauhun tarjotusta sikarista ja jauhoi omaan kummalliseen tapaansa:

»Äks-ty-ty… minä meinaan tuota, että… Könnin mannaa ei anneta enää ilmaiseksi… äks-ty-ty…»

»Paljollako koroitat?» kysäisee Joachim-herra. »Kertokoon vaikka kahdella, jos osaa… moukka, ei siinä ole vielä sittenkään liikahintaa», herra ajattelee, sytytellen sikariaan.

»Noo, jos sitten tuota… äks-ty-ty… tuo summa kerrattaisiin kolmosella ja sitten… jos pantaisiin nollia perään noin niinkuin vain… äks-ty-ty… yksitellen, eiköpä tuosta tultaisikin… sopusummaan… äks-ty-ty…»

Joachim-ukko alkoi murahdella, sitten pamahteli ja jyrähteli kuin rumpu, minkä piti merkitä suurta naurua.

»Eipä silti, ettei vaikka myötäisikin koko rikkautta… Satatuhatta markkaa. Ei penniäkään alle. Äks-ty-ty… tuota… se kun kävisi herralle halvemmaksikin niinpäin… tuota.» Ja isäntä turahutti koko nenänsä puhtaaksi, vetäen rystysillä saapasvartta pitkin.

»Puhutko tosissasi?» ukko kivahti.

»Ei tässä ole naurun paikka. Puussa ja metsässä te olette, herrat, kettäneet jo talonpoikaa tarpeeksi. Ilmaiseksi olette saaneet koko korven voiman, joka on minun omaani viimeistä rantaniittyä, kivenmukulaa ja häränsilmää myöten… ilmaiseksi, sanon… niin isäni kuin minunkin aikanani. Lisäksi olette mielin valloin niittyjäni upotelleet ja rannat kaikenlaisella töryllänne tärvelleet. Mutta nyt sopii panna mieleen, herra, että sellainen törkypeli on Könnin mailta lopussa.»

»Ja minkä arvoinen olisi nyt sinun hallainen korpitalosi, jollei olisi ollut tehtaitani sen arvoa nostamassa kymmenkertaiseksi? Mitäh, moukka?»

»Siitä olette jo korvauksenne ottaneet… ilmaisista koskista ja ilmaisista metsistä. Ja nyt ollaan… äks-ty-ty… nyt… tuota ollaan vatupassissa. Joopa, joo, Ruohtin herrat, vaakasuorassa vatupassissa. Kauppa kuin kauppa. Niin, jotta… minun reklementtieni mukaan kahdenkymmenen vuoden kontrahti tai satatuhatta kerta kaikkiaan. Laki on puolellani. On tultu reilattua nämä asiat herrassöötinkienkin kanssa, jotta… äks-ty-ty… sopii kärrätä pois koko törky, jos ei sovussa selvitä.» Roiskautti viimeisen tupakkasylkynsä ja läksi.

Sukukirja oli jäänyt pöydälle levälleen. Kauppaneuvos paiskasi sen kiinni, ja käsi jäi nyrkkinä lepäämään sen kannelle.

Sukutarina oli kääntymässä häntä itseänsä kohti. Se alkoi tehdä yhä kipeämpää.

Isä Joachim oli laskenut ja neuvotellut lakimiesten kanssa. Uusi pitkäaikainen sopimus sellaisin vuokraehdoin oli tehtaan tulevaisuuden kannalta mahdotonta. Kosken ostamiseksi oli olemassa vain velkaa ja markkinatiet tukossa. Käräjöimään ei ukko uskaltanut, sillä mielivaltaisesti, perityn tavan mukaan, oli todellakin käytetty rantamaita, sekä varastopaikkoina että patoamalla ja uittoaikoina puuta haaskaamalla. Arvaamattoman suuret korvaussummat saattaisi se moukka riidellä itselleen kaiken lisäksi.

Korpi oli ruvennut vaatimaan palkkaansa ja jurnutti äänettömänä, suostumatta mihinkään sovinnon tekoon.

»No, ka tuota… syksykäräjillä lämmitetään herroille saunat äks-ty-ty… ja ukkosenpuilla», vastasi Jaakko Könni jokaiseen sovitteluyritykseen.

Ja lautamiehet tulivat jo jäidenlähdön kynnyksellä…

Kauppaneuvos nousi ja alkoi kävellä huoneesta huoneeseen. Jostakin keittiön puolelta salin läpi juosten tuli Verna häntä vastaan, harppasi suoraan kynnykseltä ja heittäytyi kaulaan. Märällä saapaspohjallaan tytär tuli polkeneeksi isänsä hienoille kengille. Kauppaneuvos etääntyi ja osoitti tyytymättömän näköisenä tyttärensä saappaita.

»No, noo, pappa parka, älä nyt ole sellainen mamselli», ehätti Verna. »Ja koetapas alkaakin torumista. Vai hankaanko hihallani…?» Ja samassa hän on jo polvistumaisillaan laattialle.

»Älähän nyt, älähän nyt…» isä hätäilee.

Verna riepoittaa hänet istumaan ja paukauttaa suoraa päätä:

»Pappa, mitä merkitsee äpärä? Se on suomalainen sana, mutta Thure ei suostunut selittämään…»

»Missä olet sen kuullut?» kysyi isä ankarasti.

»No, ka… Thurelta. Äsken tuolla… puhuimme siitä Länsikylän nuoresta kauppiaasta, jolla on hartiat kuin karhulla…»

»Ooho», hämmästeli kauppaneuvos.

»… ja Thure sanoi hävyttömällä äänellä: Hän ä så'n skålknalle och landstrykare och… äpärä… Mitä se merkitsee? Sano… Jotakin häijyä varmaan, sillä Thure on aina ilkeä, varsinkin suomalaisille, ja sitä minä en siedä.»

»Kas, kas, älä nyt innostu, rakas, enpä ole sattunut kuulemaan… sellaista sanaa. Niillä kun on niitä niin kummallisia…»

»Otan siitä kyllä selvän!» sinkautti tytär ja nousi lähteäkseen.

Huudahti ovelta jäähyväiset ja katosi.

Ja siinä olivat kauppaneuvoksen ojennusyritykset, nyt kuten ennenkin. Hän ihaili tyttärensä kauneutta. Tämä oli hänen elämässään ainoa, jota hän saattoi rakastaa täysin sydämin. Tytär kaikesta huolimatta hänen vertansa, Mertheneitä. Ja niinpä oli hän ollut jälleen heikko.

Sitäpaitsi oli tuo 'äpärä' hätkähdyttänyt hänet. Hän uumosi siinä — ties mistä syystä — jotakin kaukaista vaaraa tyttärelleen. Ja se oli kaiken lisäksi sattunut hänen ajatuksiensa ratkaisevimpaan vaiheeseen ja ajoi nyt kuin kirvelevä isku hänet taas siihen jäidenlähdön aikaan, jolloin hänet oli uhrattu suvun pelastamiseksi.

Niin, kevättalvi oli kulumistaan kulunut.

He seisovat noilla samoilla tokeilla, jotka yhä saivat turhaan odottaa jää- ja vesimassain rynnistystä. Silloin… äkkiä, kuin luonnottoman paineen räjähtäessä, ärjähtää isä kummallisen käskyn:

»Mene ja nai sen tytär.» Käänsi selkänsä ja käveli poispäin. Palasi vielä pari askelta: »Mene ratsain. Se on moukkien mielestä komeata.» Murahti ja meni.

Seuraavana päivänä, kun poika asettui vastarintaan, hän lisäsi synkkänä:

»Parempi häpeä, joka menee vuosien mukana ohi, kuin konkurssi, joka tappaa koko suvun.» Ja lopuksi jyrähti kiusatun sielun hirvittävällä voimalla:

»Tottele!»

Valvottuja öitä, jotka olivat täynnä kirvelevää häpeää ja tolkutonta raivoa, ja niitä levottomia päiviä, joina hän ratsuilleen lanasi niityt ja kaatoi sen kavioihin lahonneet aidat, hän ei vielä tänäkään hetkenä jaksanut muistella pohjia myöten. Hän ikäänkuin hyppäytti hevosensa yli mustan kuilun ja antoi lopputapahtumain palautua silmäinsä eteen.

Uusimmassa ratsupuvussaan hän ratsasti eräänä iltapäivänä Könnin pihamaalle. Astui taloon ja ryhtyi isännän kanssa muka sovinnonhieromisiin. Mutta samalla katsasteli tytärtä, joka ei osannut puhua sanaakaan, mutta joka ei kyennyt pakoonkaan pyrkimään, kun nuoriherra pois lähtiessään sai silmiin katsotuksi ja leuan alta sipaistuksi. Jäi ovelle katselemaan ja kauniisti katselikin. Nuori herra olisi jo melkein innostunut leikkiin omasta takaa, jollei sillä olisi ollut nimenä tuo… typerältä kuulostava Leena.

Mutta kirkonkirjoissa oli se sentään Magdaleena, ja Albert-herra palasi taloon harva se päivä. Ja mitäs osasi tyttö parka hienolle herralle?

Kauppaneuvos naurahti kesken kaiken melkein huvitettuna.

Rakastui heleästi punastuvaa korvannipukkaa myöten eikä puhunut sanaakaan. Mutta hymyili ja huoahteli sitä enemmän.

Ei ollut aikaa menettää. Albert-herra kysyi tyttöä isännältä, säädyllisesti ja kohteliain sanoin.

»Herrojen temppuja», kivahti Könni, »ulos talosta, nulikka, ja keileesti tai… äks-ty-ty…» Ja käsi haparoi uunin nurkasta makkarahalkoa.

Albert kalpeni ja läksi. Mutta nyt oli taistelu muuttunut uudeksi. Tähän saakka hän oli suorittanut uhritehtäväänsä sisimmässään häpeä. Kokematonta tyttöä, jolta hoivaava äiti oli varhain kuollut, yksin kasvanutta raukkaa… tätä hän oli metsästänyt teeskennellyn rakkauden myrkkypalalla. Ooh… hän oli tietänyt sen häpeälliseksi. Se ei ollut sopinut hänen verelleen. Mutta nyt… häntä, nuorinta Mertheneistä, oli tuo talonjussi sanonut nulikaksi.

»Satans bondfolk», oli hän ähkäissyt pihalla painaessaan kannukset

Trollen kupeisiin.

Ja nyt, nyt oli tämä seikkailua, siekailematonta ja hurjaa.

Hän tunsi melkein rakastavansa — ja yhtä monin hetkin halveksivansa — tuota viatonta tyttöä, joka oli uhri, kuten hän itsekin. Joka tapauksessa oli hän liekeissä, oli se sitten koston tai valloittamisen himoa.

»Niin, niin», hymyili raukea ajatus muistelijan mielessä, »miten vähän ajatellaankaan nuorena ratsun selässä… Hulmuavaa harjaa, kuumien kupeitten tuskaa ja vapisemista, tuulen soittoa ja ruoskan viuhinaa… on silloin elämä.»

Jo seuraavana yönä hän oli Magdaleenan kamarinakkunan alla. Ei kuulunut pitkään aikaan hiiskahdustakaan. Nuoriherra alkoi raivostua. Vihdoin hänestä tuntui, että joku nousi vuoteesta ja istahti jonnekin. Hän kiersi porstuan oven taakse ja kuiskasi: »Magdaleena…» Läheltä ovea kuului hätäinen huoahdus, kun joku koettaisi pidättää hengitystäänkin. »Tietenkin se vain huokailee… ei osaa puhua, ei liikahtaa, tuo… Könnin tytär…» Tuli ajatus potkaista hajalleen tuo ovi, häväistä, tehdä skandaali… Pääsisi jatkamasta. Kuului pieni niiskutuksen tapainen. Jotakin itkettävää alkoi kiertää odottajankin kurkussa. Hän koputti hätäisesti rystysillään. He olivat kuin yhteisessä hädässä. Hänen täytyi, täytyi…

Samassa hän tuntee, että kamarin sisäpuolellakin nousee sydämen hätä korkeimmilleen. On kuin siellä ojennettaisiin käsiä suuressa tuskassa, painettaisiin ne rintaa vasten ja sitten… neuvottomille huulille, jotka ovat parahtamaisillaan.

»Magdaleena», kuiskaa jälleen nuorukainen, ääni kiihkeänä todellisesta, palavasta kaipuusta.

Silloin kuuluu kamarin ympäri kiertäviä askeleita, pysähtyvät ja vihdoin… riennähtävät ovelle. Kädet avaavat lukkoa niin hätiköiden, että ne sekaantuvat hetkeksi jonnekin. »Odota, odota», soinnahtaa kärsimättömästi huohottava ääni. Laskemattoman lyhyt hetki täyttä hiljaisuutta… Ovi vaipuu vetävästi sisäänpäin. Kynnyksen takana ovat itkettyneet silmät, mutta huulet onnellisesta naurusta avoimina, pää antautuvasti taaksepäin horjahtaneena, olkapäät, käsivarret, koko vartalo vastaanottavina.

Leena Könni tuli rakkautensa uhriksi suku-uhrin suorittajalle.

Tässä hetkessä viipyi kauppaneuvos kauan. Ja kireät kasvot olivat sulaneet hetkeksi kokonaan.

Niin, mitä sitten? — Taas tuli hänelle kiire päästä muistojensa päähän.

— Pelkkää häpeällistä peliä, inhoittavaa, konnamaista kiristämistä…

Kun Leena-tytär oli ilmoittanut isälleen olevansa raskaana ja isä Joachim oli 'suostunut' antamaan pojalleen naimaluvan, jos kosket tulisivat pesään tyttären myötäjäisinä, oli Jaakko Könni tyytynyt nyökytellen, kuin halvattuna kaikkeen mitä vaadittiin. Mutta häitten jälkeen ei hän käynyt kertaakaan Merthenien talossa. Ei edes Joachim-herran kuolinvuoteella, vaikka tämä oli lähettänyt sanan kolmeen kertaan. Mutta eipä ollut Magda Mertheniäkään päästetty käymään syntymäkodissaan. Kummallakaan puolella ei ollut voitu unohtaa, ei tähän päivään saakka.

»Hyvä kuitenkin, että… päästin hänet lähtemään.» Hän tunsi tyynnyttävää helpotusta sekä tuosta jalomielisyydestään että Könnin ukon kuolemasta ja näiden nuoruudenmuistojensa kertakaikkisesta ja lopullisesta — kuten hänestä jälleen tuntui — voittamisesta ja unhoon painamisesta.

2.

Oli kyllin taisteltavaa vielä eteenkin päin. Merthenin tehtaat olivat yhä johtavassa asemassa maan paperiteollisuudessa. Mutta kaikki sarakkeet eivät kirjanpitäjän kirjoissa kuitenkaan olleet yhtä loistavia. Monenlaiset nousukkaat, myöhempäin polvien Könnit ja Kannot, tuollaiset Leppäset ja Löppöset olivat alkaneet häiritä kauppaneuvoksen mielenrauhaa. Tehtaitten osakkeita oli jokunen määrä joutunut suomalaisten käsiin. Yksinpä kaikenlaiset kulkukauppiaat olivat alkaneet perustella kauppoja ja kilpailla… hänen kanssaan.

Tämä viimeinen suututtava ajatus ikäänkuin muistutti häntä jostakin. Hän riensi konttoriinsa ja käski puhelimella kaupanhoitajansa puheilleen.

Tuskin hän oli laskenut kädestään kuulotorven, kun puhelin alkoi soida.

Kuului patruuna Krookin suuttumuksesta läkähtyvää karjuntaa:

»Tietääkös veli… jah… höh… Donnerwetter. Siinä sitä ollaan. Tjam-tjam-mmh… tämä Jänkälä. Keisari Konsta ensimmäinen… hö-hö-hö… varastanut, rosvonnut… parhaat mieheni omalle rö-rö-rö-rötökselleen. Paremman kohtelun ja palkan muka. Sanoivat… ottaessaan litviikin… ro-ro-roistot. Ja minulle ei jää kohta muuta kuin luikkumiehet ja repsikkapojat, vastatulleet maantienlipparit, lentojätkät ja kaikki maailmanrannan rentut… Jah… höh? Mitäs sanot?»

Kauppaneuvos koetti tyynnyttää muutamalla sanalla kiivastunutta patruunaa.

»Helppo sinun on sieltä yläjuoksulta saarnata järkeä. Mutta täällä…helvettiä. Oikeata suomalaisten noitain häkäsaunaa… Sitä ei kestä perkelekään. Tästä tulee ko-kho-khom-konkurssi…» Ja taas hän yski ja kakoi, läkähtymäisillään.

Kauppaneuvos naurahteli.

»Höm…» möyhähti patruuna vastaan. »Oho-ho-homaan nilkkaasi sattuu… ha-ha-ka-likka. Hmmh. Aikoo rakentaa kuulema — ties millä rahoilla — voimalaitoksen ja ruveta kilpailemaan Merthenien kanssa… Hjo-hoh? Mitäh?»

»Pikku seikka meille. Emme ole tarkoittaneetkaan sähkölaitostamme tuskin muuta kuin omaa tarvetta varten», kauppaneuvos sanoi kuivasti.

»Jaa-hah… ne-nee… mutta se-se-seh… piru on yksissä juonissa sinun kilpailijasi, sen maankiertäjän kanssa. Milläs se muuten rakentaisi omaa kaupparakennusta ja… ja-jajah…»

»Hyvä veli, ei ole syytä puhua kilpailusta jonkun… nurkkakauppiaan ja… No, niin, tuo tehtaankauppa on meillä vain hyväntekeväisyyslaitos, niin sanoakseni… omaa työväkeä varten…» Kauppaneuvos oli aikonut katkaista keskustelun ylpeällä viittauksella, mutta hermostui vasten tahtoaan loppusanoissa.

»Älä, älä… khä-khä-häh… älä sinä ylpistele turhia. Sinua puree tuo saatana tällä kertaa vasta ky-khy-kyljestä ja selästä ja minulle ä-hä-härhentelee vasten naamaa, ärhentelee kiertää ja petkuttaa, tuo… entinen renkini, tuo mustakyntinen viiluri ja kattilanpaikkuri… oikea korpisaatana…» Patruunan ajatuksenjuoksu alkoi hukkua kokonaan haukkumasanojen tulvaan. Kauppaneuvos kuuntelee vain puolella korvalla, katsellen ikkunasta. Ja kun hän näkee kaupanhoitajan saapuvan siltaa pitkin salkku kainalossa, lopettaa hän lyhyesti keskustelun.

»Kevätkuukausien myyntisummat ja vastaavat numerot edelliseltä vuodelta», käskee herra.

Nuorehko, neekerinnäköinen kaupanhoitaja, jota sanottiin Pertteli-herran hovinarriksi, koska hän oli Krookin nuorenherran välttämätön vitsiniekka tämän jahti- ja purjehdusretkillä, vilkui ja luimisteli syrjittäin kuin karkumatkalta tuotu koira isäntänsä edessä.

»Mitä?» kauppaneuvos sanoi katseltuaan numeroita. »Laskua, kuukausi kuukaudelta, ja tänä keväänä? Narrinpeliä! Ettekö osaa ammattianne, mies?»

Lasse Snöre selittää ja selittää. Tuon Iivari Takalan täytyi myödä pelkällä tappiolla, ainakin kaikki kuranttitavara. Mutta se oli vasta piru miehekseen…

»Millä hän sitten kestää? Me ostamme suuremmin parttioin, laskemme hyväksemme kassa-alennukset… Hän ostaa epäilemättä raskaalla luotolla. Ja te, te ette kykene häntä nujertamaan. Selittäkää.»

»Osh… tuo kulkukoira! Juoksee iltakaudet työläismurjut ja Länsikylän torpat ja talot. Näyttelee ja tarjoo, hekottaa ja horisee tyttöjen ja akkojen kanssa… osh… Alensimme hintoja moneen kertaan. Mies oli kuukahtamaisillaan. Mutta alkoi tukkukaupan tuon kylän talollisille. Ja välittää nyt heille suurin porttioin väkirehuja ja lannoitusaineita. Miten jatkaa kilpailua? Satans bodpojke — anteeksi herra kauppaneuvos — hän on nyt tukkukauppias ja meillä on vähittäiskauppa…»

»Vai sellainen poika!» huudahti kauppaneuvos. »Niin, niin, sellaisia ne ovat, toinen toistaan sisukkaampia, nousukkaita», hän mumisi taas ikäänkuin häveten äskeistä ihastunutta huudahdustaan. »Hyvä, lähettäkää tänne prokuristi Zinck ja soittakaa herra Takalalle, että kävisi puheillani… liikeasioissa. Menkää.» —

»Tahdon nähdä sen… äpärän», mutisi hän itsekseen, noustessaan torninsa toiseen kerrokseen, jota sanottiin Galleriaksi, koska sen salihuoneessa ja kamarissa säilytettiin suvun taulukokoelmia, joita varsinkin kauppaneuvos intohimoisena kokoojana oli paljon laajentanut.

Salihuone oli vain keveästi kalustettu: toisella sivulla pieni pöytä tuoleineen, joiden päällys oli sinistä, hieman haalistunutta verkaa ja sirokaarteiset puuosat valkoista ja kultaa. Kevyt korituolikalusto oli eräässä nurkassa ja omalla seinällään yksinäisenä harvinaisuutena vanhanaikainen spinetti, jota ei enää vuosikymmeniin ollut kukaan soittanut.

Tällä kertaa ei kauppaneuvos kiinnittänyt huomiota maalauksiin. Hän kulki suoraan akkunan luo ja otti seinällä riippuvan kiikarin kotelostaan. Todellakin. Tuon »kulkukoiran» uusi kaupparakennus oli noussut jo harjaan saakka. Ikkunain yläkamaraan asti näkyivät keltahirsiset seinät. Puodin puoli lienee jo pantu kuntoon sisältäkin päin, koska oven yläpuolelle oli naulattu uusi kilpikin:

Sekatavarakauppa

Iivari Takala

Kauppaneuvos hymähti. Kirjaimet olivat mustat ja kankeat, ja tuo I… ja T… kuin kömpelö seiväs ja korkea risti…

Eteläpuolen ikkunasta hän tarkasteli Jänkälän sahan aluetta. Niin, siellä toinen! Kaksi lautatapulia oli tullut lisää talven kuluessa. Uusi räikeänpunainen höyläämö näytti olevan jo täydellä käynnissä ja joitakin perustuksia juntattiin saharakennuksen toiselle puolelle. Krookin puolella maalattiin telakalla Bertil-herran huvimoottoria.

»Hm… todellakin, meitä taidetaan ruveta saartamaan», hymähti kauppaneuvos.

Hänen olkapäittensä asennossa oli jotakin raukeaa. Mutta hetken kuluttua hän nauroi äänetöntä naurua: »Eivät taida tietää nuo… Takalat ja Jänkälät, että korvenlaidasta… uudisrakennuksilta on pitkä matka… valtaistuimille.»

3.

Niin, hän ei ollut enää Veentaan Iivari. Hän oli kauppias Takala.

Jo edellisenä kevättalvena oli kuollut Rosina-muori, joka kuolinvuoteellaan oli hypistellyt poikansa uuden verkapuvun rinnuspieltä ja mustaa silkkikravattia ja sanonut: »Hienoksi herraksi olet käynyt, poikani… ihankuin rinssiksi…» Ja värittömät huulet olivat olleet ilosta höpöllään kuin pienellä lapsella.

Yksin oli poika seisonut hänen pienen hautansa hiekalla.

»Siipi-muu-ra-hainen», hän oli hokenut särkyneellä äänellä. Ja yksin hän oli sieltä kylän läpi palannut. Mutta kesällä oli hän tullut sinne uudestaan ja pystyttänyt kummulle metallisen ristin, jonka hopeanväriseen laattaan oli kirjoitettu:

Rosina Takala.

Hurskas vaimo.

Samalla matkalla hän oli haudannut Käpy-vainaan entisen kotomökkinsä pihanlaitaan pihlajan alle, sillä aljo oli keväällä ja kesällä surkastumistaan surkastunut, lakannut syömästä, tullut laikoittain karvattomaksi ja lopulta kuolleeksi raadoksi. »Seh-seh. Käpy-poika», oli hän hyvästellyt kultaisen aljonsa ja samalla haudannut koko lapsuutensa elämän.

Ja nyt, tuolla Länsikylän hautausmaalla, oli jo pieni kivipatsas

Vikruutin ukonkin haudalla. He olivat kaikki hänet jättäneet.

Ukon silmät olivat kaiheutumistaan kaiheutuneet. Koko viimeisen kesänsä hän oli istuskellut puodissa silakkatynnyrin ja nuuskapöntön kupeessa ja hokenut Iivarille: »Tunnetkos, poika, sieraimissasi petäjäkankaitten pihkan hajua? Ne, ne vasta olivat matkoja.» Syksyn oli ukko virunut peräkamarissaan kasvot kelmeinä ja sammaltuneina. »Äläpäs mitä, äläpäs mitä, puukhollari, palatsi tästä nousee, rutkasti nouseekin, ja marmoriportaitten alla on itse Vikruutin ukko sammaltuneena maakivenä. Neh, neh… alimmainen astinlauta vain, herra tirehtööri ja pelkästä suomalaisesta vierinkivestä lohkaistu, mutta katselepas… tuolloin tällöin… illankajossa… silkkaa kuparia ja kultaa, Rosinanpoika.»

Sellaisiin puheisiin oli kuollut Vikruutin ukko ja jättänyt Iivarille, ottopojalleen, kaikki säästönsä, jotka olivat suuremmat kuin perillinen oli osannut aavistaakaan.

Iivari oli orvompi kuin koskaan ennen. Mutta hän oli tullut mieheksi, joka ponnisti »astinlaudaltaan» sumeilematta ylöspäin eikä aikonut luopua yhdestäkään jalansijasta toisten hyväksi. Kenellepä hän olisi enää hyväntyön velkaa. Hänen hyväntekijänsä olivat jo kaikki elämästä erinneet.

Parhaillaan hän sitoo uudessa puodissaan kravattia paidan rinnukselle ja pudistelee vähän jauhoja housuistaan, sillä hän on lähdössä kauppaneuvos Merthenille… liikeasioissa. Hymähtelee vähän kuin ilkamoiden, sillä hän arvaa, mitä ne »liikeasiat» koskevat. »Ei meitä petetä, komersrootit», uhittelee mielessään.

Tienvarrella, tuulimyllyn kohdalla, ratsastavat käymäjalkaa Verna neiti ja hänen kavaljeerinsa. Iivarin reipas tahti kätkee ja sotkeutuu. Hän on tuntenut tuon herraskeikaleen. Tuure Kunnar, jota hän oli uittanut myllyruuhessa läksiäisikseen kotokylästä. Lyseo oli jäänyt herralta kesken. Oli opiskellut, kuulema, jossakin saksmannien korkeakoulussa ja nyt oli lomalla, harjoittelemassa, muka insinööriksi…

Tuota herrasnulikkaa oli hänen mahdotonta sietää. Sen kasvoissakin oli hänen mielestään jotakin ennenaikojaan ränsistynyttä, hipiällä kuin lievää madonsyömää, olkoonkin nenänvarsi ylpeä ja otsanpuoleltaan kuin joku ritarinpoika kuvakirjoissa.

»Ei tuollaisilla hepsakehtivilla polvilla ainakaan pitkälle potkita tässä maailmassa, vaikka oltaisiinkin itse Mertheneille suvunsukua», puuskahteli vihamielinen tunne Iivarin sydänkuopassa.

He pysähtyivät. Kävelijä oli poiketa tiepuoleen, mutta jäi seisomaan paikalleen, sillä häntä hävetti pakoonkin putkahtaminen.

He näyttivät ilakoivan ja väittelevän keskenään. Se ikäänkuin sattui Iivariin. Verna neidin nauraessa tuon »keljuilevan herraspojan» seurassa ei hän tahtonut häntä katsoa silmiin. Ei kyennyt paljastamatta vihanpitoaan ja… Niin, oliko tämä mustasukkaisuutta? Kysymys välähti pakostakin aivoissa. Mutta samassa hän nauroi sen mahdottomuutta.

Ei, hänen oli vain niin kummallisen vaikeata kohdata neiti Mertheniä luonnollisesti ja vapaasti. Hänen edessään nousi käsi takinreunaan tavallistakin kömpelömmin, ja jos neiti pysäytti hänet tiellä, jäi käsivarsi avuttomasti koukkuun, eikä hän tietänyt miten päin sitä asetella. Osasipa se sellainen karvastella. Kyläläisten kanssa hän osasi laskea sekä laatupuheet että loikurit. Heidän parissaan tuskin enää muistikaan kulkuriaikojensa ihmisvihoja, sillä 'kulkurisälli', 'laukkuryssä' ja 'äpärä' näyttivät hukkuneen ihmisten mielestä, mikäli heitä kaikkia täälläpäin tiesivätkään. Mutta… Verna Merthen! Hänen edessään takoivat ne jälleen jonnekin takaraivoon. Suonet alkoivat pakottaa. Käsivarsi jäykistyi ja huulet pureksivat sanoja kuin kiven palasia.

Vain kerran, viime juhannuskokolla, kun neiti itse oli pyytänyt tanssiin, hän oli unohtanut tuon mieltä hiukaisevan välimatkan. Kokon loimo ja tanssi tehtaantyttöjen ja talontyttärien kanssa oli jo ennakolta päihdyttänyt hänen verensä. Hän ei ajatellut mitään. Otti ja tanssitti. Silloin… hän olisi vienyt häntä vaikka koholla ympäri kuumottavan kokon. Heidän katseensa oli palannut silmästä silmään. Hänen kasvonsa olivat olleet varjossa ja tulenloimossa vuorotellen. Ne olivat välkähdelleet naurua kuin kerran sillankorvalla ja taas uhanneet kulmien alta, tutkimattomista pohjavesistä. Mutta vähitellen ne olivat käyneet kuin ajatuksettoman totisiksi, katsoneet ja katsoneet… Ja hän oli tanssittanut joka nivel ja jäsen norjana… kuin ihananpaahteista maantietä pitkin… korpimailla, sokaisevassa helteessä.

Tanssin päätyttyä neiti Merthen oli jättänyt kuin väsyneenä kätensä hänen käsivarrelleen ja sanonut hengästyneenä, huulilla nauraen, mutta silmät totisina: »Teillä on vasta käsivarret… kuin karhulla. — Hyvät kädet… turvalliset kädet…» oli hän lisännyt puoleksi itsekseen.

Iivari oli pysähdellyt ja jatkanut matkaa. He seisauttelivat yhä ratsujaan. Hän tunsi käyvänsä naurettavaksi, riipaisihe irti epäröinnistään- ja alkoi kävellä rennoin askelin. Mutta lähetessään hän pakostakin taas tunsi, kuinka jalat liikkuivat luonnottoman kankeasti.

»Ahaa… herra Takala! Nytpä minä saan sen sittenkin kuulla…»

Thure Gavelius näytti kieltävän seuralaistaan jatkamasta. Mutta Verna neiti touhusi kuin kavaljeerinsa kiusalla: »Tämä herra on ilkimys tai… tyhmä! Hän ei osaa selittää mitä merkitsee äpärä. Te sen varmaan tiedätte, herra kauppias. Sanokaa! Hän on pitänyt minua mokomallakin tempulla narrinaan… Sanottehan?…»

Hänen huulillaan näytti olevan vieläkin sanoja. Mutta ne sulkeutuivat äkkiä, sillä Iivarin hahmo oli muuttunut. Hän oli viemässä lakkia päähänsä. Se pysähtyi koukistuneeseen käteen. Äsken Vernan iloisesta äänestä kirkastuneet kasvot kävivät harmaan elottomiksi. Oli kuin joku tunnoton käsi olisi heittänyt niille tappavaa myrkkyä. Hän seisoi kuin patsas. Lakkia pitelevä käsi törrötti luonnottomassa asennossaan.

Verna Merthen oudostui, pelästyi ja alkoi hätääntyä. Thure Gavelius oli karauttamaisillaan pakoon.

Mutta hermot alkoivat elää kasvoissa. Huulet tottelivat. Äkkinäisellä tempauksella löi Iivari lakin syvälle päähän. Kädet työntyivät röyhkeästi taskuihin. Ja sanat alkoivat viiltää kuin kylmä puukko.

»Satunpa tietämään tuon sanan. Se merkitsee 'horpojke', neiti

Merthen.»

Verna neiti vavahti. Hän tunsi antaneensa kuolettavan iskun. Hevosen liinaharja hämärsi hänen silmissään.

»Niin, hyvä neiti», Iivari jatkoi yhä karkeammin, »horpojke! Huorpoika, sanovat suomalaiset. — Tämän herran olisi pitänyt se sana muistaa, sillä hän on senvuoksi saanut räpiköidä mylly ruuhessa kuin… sammakko. Hyvästi.»

He jäivät. Ja hän tunsi, että hänen kielensä ei ollut ainoastaan viiltänyt, se oli myös repinyt kuin tylsä saha. Hetken hän nautti tästä selkein aivoin. Mutta sitten… ääretön, kuuma suuttumus hukutti hänet pyörryttävään häkään.

»Hyvät kädet, turvalliset kädet…» hän hähätti jätkytellen. »Oikein, karhun kourat ja karvainen rinta. Se kestää kyllä lirkutella, mamselli parka…»

Hän nauraa sisimmässään hohottavaa naurua. Tuolla hän hönttää korvessa kuolasuisena karhunpenikkana. Yhyttää nälästä ja pelosta vinkuen vanhan marraskarhun, jolla on karvattomat nivuset, mutta ryntäillä takkukarvainen turkki ja leuan alla pikimusta parta kuin taistelussa revitty haava. He hönttäävät yhdessä muurahaispesät ja lehmikarjat. Ja syövät mitä saavat, ihmisten takaa-ajamina, kauhistuttavina peikkoina…

»Hyvä! Saivat meidät tänne markkinoille. Vanha karhu on kuollut. Mutta penikka elää! Elää ja repii… Puree kuin orava, kiertää kuin kettu ja lyö kuin peto. Aika tulee, aika tulee… te koreat rotuhiehot… aika tulee…»

Hän näki enemmän kuin muisti tai ajatteli. Merthenien sillankorvalla hän katseli hetken jäälohkareitten vyörymistä. Virrasta nouseva pakkasenhenki teki hyvää päälle…

4

»Te olette siis, herra kauppias, ryhtynyt pelaamaan leikkipeliä kanssani…» alkoi kauppaneuvos kuivahkon leikillisesti.

»Vain kilpailla tietääkseni.»

»Luullakseni… tässä tapauksessa… hieman korkealentoinen sana», kauppaneuvos kiersi ironisen hienosti.

»Siinä tapauksessa on se vähintäin koninleikkiä, herra kauppaneuvos.»

Tuli hetkisen vaitioloa.

»Kuinka kauan te aiotte tätä 'koninleikkiä' jatkaa?»

»No ainakin ensimmäiseen konkurssiini saakka», Iivari leikkasi yhä hävyttömämmin.

Albert Merthen alkoi tuntea jo jotakin suuttumusta, mutta hän peitti sen asialliselta näyttävään kysymykseen:

»Mistä te saatte rahaa?»

»Petkuttamalla ja varastamalla», Iivari läimähytti.

Kauppaneuvos löi kädellään tuolin käsinojaan ja rypisteli kulmallisiaan.

»Niin, se olisi kai teidän mieleisenne vastaus», jatkoi nuorukainen.

Isäntä naurahteli hieman väkinäisesti: »Osaattepa te olla julkea, nuorimies.»

»Metsä vastaa, niinkuin sinne huudetaan.»

Kauppaneuvos ei näyttänyt ymmärtävän. Mutta hän näki, että nyt oli iskettävä pääasiaan.

»Sanokaapa minulle suoraan, herra Takala, millä keinolla te olette onnistunut houkuttelemaan tehtaitteni työläiset ostajiksenne.»

»Teidän kaupanhoitajanne suosiollisella avulla», Iivari tokaisi.

Herra näytti hämmästyneeltä vasten tahtoaankin.

»Niin», Iivari jatkoi, »hän puhuu kuin porsas ostajainsa kieltä ja seisoo kuin apteekinmamselli tiskin takana nenä nyrpällään. Te, sanalla sanoen, kohtelette suomalaista kansaa yhä vieläkin moukkina, kuten kävi päinsä vielä viime vuosisadalla, mutta ei enää.»

»Ohoh… olipa se 'paljastus'.»

»… jota kaupanhoitajanne ei kyllä pysty käyttämään hyväkseen, sillä hän kykenee vain patruunanpoikien ryyppytoveriksi ja hovinarriksi ja on liian usein ärtypäällä kohmelosta.»

Kauppaneuvos nauroi melkein hereästi. Mutta sisimmässään hänen täytyi tunnustaa tuo arvostelu päteväksi.

»No, hyvä, minä ostan varastonne käypään hintaan ja otan teidät kaupanhoitajakseni. Mitä arvelette?»

»Kauppaneuvos arvelee, että vihollisen tappaa parhaiten tekemällä hänet rengikseen.»

»No, jaa», venytteli Merthen, »se voi olla toinen puoli asiasta, mutta vasta toinen… Katsokaa tuonne, tuota Jänkälää. Patruuna Krook teki hänet ylimmäksi työnjohtajakseen ja sai hänestä kolmen vuoden kuluttua säälimättömän kilpailijan. Minä en yleensä ole suomalaisia virkailijoikseni ottanut… korkeintaan alemmiksi työnjohtajiksi. Mutta oikeudentuntoni sanoo, että… todellinen kyky on palkkansa ansainnut ja… ensipolvessahan ei sentään tulla paperitehtailijaksi», hän iski lopuksi ylpeän suorasukaisesti.

»Selvää kieltä. Mutta yhtä suoraan sanon minäkin, että minä sovin yhtä vähän rengiksi kuin kauppaneuvos Merthen.»

Kauppaneuvos nousi ja alkoi kiertää huonetta. Jos tuollaisen röyhkeyden sanoja olisi ollut suunnilleenkin hänen säätyänsä, olisi hän heitättänyt miehen ulos talostaan. Mutta nyt häntä alkoi huvittaa yhä enemmän tuo kylmäverinen lurjus. Hän heitti kuin viimeisiksi sanoikseen pöydän takaa: »No, ja… millä ehdoilla olette valmis luopumaan tuosta niinsanotusta kilpailustanne?»

»Suostun sopimaan kuranttitavaraan nähden määrätyistä minimihinnoista, jos te luovutatte minulle käärepaperin, paperipussien ja muiden jalostustuotteittenne agentuurin. Rajoitan myyntini tämän ja rajapitäjien sekatavarakauppiaille.»

Nyt unohti kauppaneuvos osan arvokkuudestaan. Hän nauroi täyttä kurkkua.

»Juuri niin. Luottoa en pyydä enempää kuin muutkaan paikallisagentit.

Pankistani saatte selville maksukykyni.»

Kun herra ei vastannut, tuli loppuheittona:

»Miten haluatte. Teidän kauppanne seisoo turhan vuoksi tyhjillään.

Minulla ei ole mitään halua luopua kilpailusta ilman vastaavaa etua.

Jos suostutte kauppaan on hyöty molemminpuolinen. Jos ette, on muitakin

paperitehtaita. Hyvästi.»

Ja hän oli kadonnut.

Kauppaneuvos oli lakannut nauramasta. Oli vähältä, ettei hän ollut ruvennut pitämään tuosta röyhkeilijästä.

Asuinhuoneisiin johtavilla portailla seisoi Verna neiti Iivarin palatessa konttorinovesta.

»Lie odottelemassa… pillerimaakarin Tuure Kunnaria… Onneksi olkoon…» kiersi pahanilkinen ajatus Iivarin mielessä. Nosti sivulleen katsomatta lakkiaan. Ei edes nähnyt, että Verna neiti laskeutui kiirehtien portaat ja lähestyi vielä käytävälläkin pari epäröivää askelta, ikäänkuin hänellä olisi ollut jotakin puhuttavaa.

KAHDEKSAS LUKU.

1.

Neiti Siviä Syrjänen, posteljoonin tytär läheisestä kaupungista, käynyt tyttökoulua, erotodistuksessa keskiarvo tyydyttävä, uskonnossa hyvä kiitettävä, laulussa välttävä… hän seisoo Takalan sekatavarakaupan myymäpöydän takana. Hän palvelee yleisöä, järjestelee ja pyyhkielee hyllyt… koko puoti helottaa iloista puhtautta; hän laskuttaa tavarat, virkkaa pienet lomahetket somankapeita pitsejään, pitää osittain huolta taloudestakin, ompelee kauppiaan höltyneet nutunnapit ylen piukkaan ja kaiken lisäksi opettaa iltamyöhät matematiikkaa ja paria kieltä isännälleen.

Ilman Sivi-neitiä — kuten paikkakuntalaiset häntä nimittivät — ei Iivari tulisi enää toimeen päivääkään. Hänen välittäjäkauppansa on laajentunut tuonnempiinkin pitäjiin ja myyntiartikkelien luku lisääntynyt… polkupyörien ja etenkin maanviljelyskoneiden välitys on tuottanut hyviä tuloksia.

»Minun oikea käteni», Iivari sanoo usein leikkiä laskien Sivi-neidille. Hänen parissaan on hyvä olla. Niin ketterän ahkera kuin Rosina muori, tulee joskus hänen mieleensä, kun kiireisissä hommissa tytön hameet kiepsahtelevat pikkuruisella vartalolla.

Ja muutenkin palautti tuo tyttö mieleen vanhan äitimuorin. Tällä oli ollut omat mielikukkansa, joita hän sanoi kylmänkukiksi ja joita hän juhannuksen alusviikolla tapasi poimia pieneen peltipurkkiinsa. Niissä oli tähtimäinen, valkea, yksi ainoa kukka ja herkästi varisevat heteet. Niitä löysi katvipaikoista ja niiden tuoksu muistutti kielon tuoksua, mutta oli miedompaa ja helposti haihtuvaa.

Sellaista… miedon suloista tuoksua oli olla Siviä neidon lähellä. Ja yhtä leppoista oli katsoa hänen lemmikinsinisiä silmiään, jotka olivat tosin väriltään hieman haaleat, mutta ilmeiltään kuitenkin tähtimäisen sirkeät.

Työteliästä rattoisuutta ja perheenomaista rauhaa oli ollut heidän elämänsä aamusta iltaan.

Leikkuuaikana, kun kaupankäynti oli tavallista hiljaisempaa, olivat he molemmat eräänä pilveilevänä päivänä puodissa. Iivari hinnoitteli saapuneita tavaroita myymäpöytään nojaten, ja Siviä istui melkein näkymättömissä myymäpöytien kulmauksen takana, ainainen kapopitsi ahkerissa sormissaan.

Kello kilahtaa. Iivari ei jouda nostamaan katsettaan. Jotakin ilmavaa lehahtaa hetken kuluttua kasvoille. Hän näkee kesäisen, kuohkean hameen lanteitten kohdalta ja käden hienosti muodostuneet sormet ja safiirikiven ohuessa sormuksessa. Hän tietää… päätä on vaikeata nostaa. Se alkaa painaa raskaasta verestä. Sitten viime kevään hän on karttanut mennä huveihin ja kokkotulille. Ja nyt… tänne?…

Pää täytyy kuitenkin kohottaa. Hän kokoo kasvoilleen jonkinlaista ammatti-ilmettä ja katsoo Verna Mertheniä kysyvän näköisenä kasvoihin.

»Onko tuo hän… joku toinenko? Vielä silloin… kokolla… huulet kuin pieni tulipalo… Nyt jollakin tavalla kypsyneet, vakavat ja… himmeämmät.» Miten tarkasti hän muistikaan! Kulmallisilla oli liikahdellut pienen pieni, levoton höyhenpari… Nyt… kuin kaksi tummaa, leveähköä sulkaa, jotka harvenivat kärjiltään hämäräksi untuvaksi, mutta ulottuivat keskeltä melkein yhteen. Ja noinko raskaat ja rauhalliset silmäripset? Ja entistäkin tummempi niiden alla katse! Epämääräistä rasittuneisuutta himmeällä hipiällä… laihtuneempi… Ja vartalo kuin naisen!

Verna neiti on alkanut puhua, viitannut erääseen hyllyltä heloittavaan kangaspakkaan. Kauppiaan kurkottaessa hyllyä kohti ostajatar liikahtaa kuin lähestyäkseen. Katse lämpenee, se hyväilee kuin liian kauan poissa ollutta tuttua olentoa. Tuttua ja samalla vierasta, joka täytyy jälleen tuntea entisekseen. »Niin, tuollaiset olivat hartiat… luonnottoman leveät, juuri niin, ne ovat kantaneet tavaralaukkua.» Silmät heittelevät ja käyvät yhä lämpimämmiksi. »Ja hoikka… kuin tiivis teräsvyö vyötäröillä. Kädet suuret ja kopristuneet monenlaisesta työstä. Juuri niin… nuo hyvät kädet… turvalliset kädet… Asultaan hienompi kuin ennen, karkeat hiukset… tasaista, tiheätä metsää… Juuri niin.»

Kauppias kääntyy. Salakatsoja ennättää nähdä hänen leveän otsansa, joka on kuin lujittunut entisestään. Hän kokoo rohkeutta… ryhtyäkseen selittämään tuota viimekeväistä onnettomuutta. Hän on jo katsomaisillaan suoraan Iivaria kasvoihin, melkein käteen tarttumaisillaan, kun sivuseinällä myymäpöydän takana joku liikahtaa hermostuneesti, ja tarkat, epäluuloiset silmät tuntuvat seuraavan häntä sivultapäin.

Sieltä nousee Siviä neiti, mutta ei poistu, vaan on järjestelevinään joitakin vaakapunnuksia.

»Niin, noin paljon ehkä… olkaa hyvä», Verna neiti sanoo lyhyesti kauppiaalle. Hän seisoo jäykkänä. Kauppias leikkaa. Vernasta tuntuu tämä kaikki tuskalliselta. Ooh, mitäpä turhia sattumia selitellä! Tuon miehen poskipäät näyttävät kuluneilta, rahankeruusta, ovelta ovelle juoksemisesta ja kaikenlaisesta… Hän muistaa isänsä puheet nousukkaista.

Vaistomaisesti hän kääntyy kuin pois lähteäkseen, mutta sanoo jotakin sanoakseen:

»Teilläpä on täällä kaikki hyvässä järjestyksessä!»

Iivari ojentaa hänelle pakettia. Verna näkee pakostakin nuo harmaat silmät, jotka katsovat häneen alhaalta päin, pitkän välimatkan takaa. Ne ovat unohtuneet jostakin syystä vain katselemaan. Ja Verna neiti horjahtaa äskeisestä jäykistymisestään. Hän ei voi olla katsomatta anteeksi pyytävästi. Mutta hän ei saata enää olla lähtemättä.

»Kiitos, hyvästi», tulee hengästyneen hätäisesti. Mutta ovella hän käännähtää äkkiä reippaasti ja antaa kuin uhalla koko kasvojensa päivänpaisteen tulvia Iivaria kohti, joka hänkin alkaa nauraa avoimin suin ja tervein hampain. Ovikello helähtää iloisesti. Iivari seisoo yhä kuin voittaja urheilukentällä. Hän on nähnyt kerran neiti Merthenin hätääntyneenä ja epävarmana. Oliko se mahdollista? Hän ojentaa käsivartensa herätäkseen todellisuuteen. Oh, tyhjä puoti… Apulaistyttö seisoo ja kääntelee virkkuuneulaansa. Mitä hän sanoi? »Teillä on täällä kaikki hyvässä järjestyksessä.» Ei muuta.

Mutta äskeiset kasvot ovella ja kellonhelähdys eivät lakkaa paistamasta ja kuulumasta. Menee hän tänä päivänä minne tahansa, hänen silmänsä näkee ja korvansa kuulee kummallisella tavalla.

Hän ei vain ymmärrä, mitä kaikella tuolla oudolla kauneudella tehdä.

Eihän ole mitään tapahtunut eikä muuttunut mikään.

2.

Verna ei tietänyt mitä tehdä. Hän kierteli yksin sisähuoneissa.

Tuli »pönkkähamekamariin». Täällähän ei tietenkään ollut mitään uutta. Sifonierissa, salalaatikossa, oli tosin sukukirja, mutta sitä hän ei koskaan ominpäinsä saanut nähdäkään. Isä oli sieltä vain joskus hänelle lukenut noiden partaniekkojen elämästä, naimisiin menoista, syntymisistä, rakentamisista ja kuolinpäivistä. Ei kannattanut edes muistella…

Hän levähyttää yksinäisellä pöydällä olevan vanhan saksankielisen sukuraamatun kannen levälleen. Siellä olivat vain nuo vanhat harakanvarpaat.

»Autuaat ovat puhtaat sydämestä», oli kirjoitettu sen ensilehden ylälaitaan. Ja hirveän pitkät saksalaiset ässät jatkoivat yhä hullunkurista marssiaan pitkässä jonossa. Ne… juuri nuo ässät olivat Mertheneitä, muisti hän ajatelleensa lapsena.

Ei mikään miellyttänyt. Ei enää pitkään aikaan. Pimeä syksyiltä oli tulossa. Tuulet jo tohisivat. Ne kiersivät ikäänkuin yhtämittaisessa kehässä saaren ympäri. Ja hän oli sen keskellä, toivottomana vankina… Hän saattoi tosin kuvitella niinkin, että ne lakaisivat maata määrättömät lepakonsiivet selässä ja pyrstönä kilometrin pituiset hulmuavat harjat. Ja kaatoivat ryskyen tieltään korvessa petäjiköt ja laaksossa aidat ja rakennukset… Mutta jos sillä tavalla kuvitteli, veivät ne hänet aina tietä pitkin tuon kauppiaan talon luo ja ovesta sisään… ostamaan kangasta.

Tuo elokuinen käynti ei lakannut häntä vaivaamasta. Miksi hän ei ollut kyennyt selittämään suorin ja selvin sanoin tekemäänsä loukkausta erehdykseksi? Ooh, tuo haaleasilmäinen tyttö pöydän takana kurkistelemassa! Se se oli ollut. Ja siksi hän ei ollut sinne toistamiseen mennyt. Mutta miksi hän oli sitten ovella… tuon toisen nähden… nauranut Iivarille koko olemuksellaan. Niin, hän tunsi vieläkin, että hän oli antanut jotakin itsestään. Ja sitten… paennut… pujahtanut ovesta kuin joku… pahanpäiväinen puotityttö. Jokin koskematon hänessä… hänen sisäinen ylpeytensä nousi tuota tekoa vastaan harmittavana, poskille saakka läimehtivänä joka kerta, kun hän sen muisti. Ja hän muisti sen aina, tuon tuostakin.

Samassa iskeytyi mieleen taas tuo sukutotuus. Pitää tehdä oikeutta, ei saa koskaan tehdä vääryyttä. Se oli ollut melkein ainoa siveellinen käsky, jota hänelle oli opettamalla opetettu.

Isällä oli ollut aina tunnuslauseenaan: »Tee talonpojalle oikeutta, mutta älä koskaan enempää.» Ja talonpojalla hän tarkoitti aina suomalaisia. »Jos loukkaat alempiasi, alennat itsesi heidän tasalleen», oli toinen hänen alinomaisista ajatuksistaan.

»Niin, todellakin… isä ei edes osaa suuttua alaisilleen. Hän pitää sitä mahdottomana. Sellainen hieno ja ylpeä herra. Eikä hänen tarvitse suuttua. Hän vain käskee, ja he tottelevat», muisteli Verna.

Oi, kuinka hän rakastikaan isäänsä! Ei kukaan osannut pää niin ylpeänä pystyssä, selkäranka suorana ja sikari niin hienosti sormien välissä sanoa ajatuksiaan.

Hiljan hän oli ollut purjehtimassa kahden isän kanssa. Se oli aina hänen suurimpia juhliaan. Ja hän oli kysynyt: »Isä, eikö kukaan Mertheneistä ole koskaan tehnyt vääryyttä toiselle, pettänyt tai…?»

Isä oli huudahtanut hänelle varoittavasti, sillä hänen oli juuri laskettava isopurje vastakkaiselle laidalle. Mutta hetken kuluttua hän oli vastannut:

»Ei koskaan, tyttäreni.»

»Mutta jos he ovat vahingossa tai melkein tietämättään loukanneet tai häväisseet syytöntä ihmistä, miten he sellaisessa tapauksessa…?»

»Oikea Merthen tunnustaa aina rehellisesti tekonsa ja on valmis antamaan hyvitystä», isä oli taas vastannut kuin sukukirjasta lukien.

»Eilen, juuri eilisiltana, kun hän oli taas miettinyt tuota onnetonta tekoansa, oli hän kysynyt äidiltä: »Miltä sinusta tuntui, äiti, kun rakastuit isään?»

»Vai sinä, hupakko, tässä vielä rakkauksista höpöttelet.» Tuo 'höpöttelet', se oli taas äidin mielisanoja…

Mutta sitten hän oli ikäänkuin liihoitellut kauaksi heidän keskustelustaan ja lisännyt väsähtäneellä äänellä: »Niin, ei missään voida toista pettää ja sydänjuuriin saakka loukata niinkuin rakkaudessa, jos sokeana seuraat vain sydäntäsi.»

Miksi hän oli sellaista kysynyt? Ja miksi äidin huokaava ääni soi hänessä vieläkin. Ei hän tietänyt. Mutta jotakin oli tehtävä. Tätä tuskaa oli mahdotonta kestää…

Verna kierteli taas huoneita. Hänen täytyi saada liikkua. Akkuna auki! Se revähtyi tuulen painosta levälleen. Virta vyöryi… sekin kuin raskaassa ympyrässä saarta kiertäen. Raskas tuulenpaine suorastaan työnsi hänen ruumistaan taaksepäin. Täytyi pidellä akkunasta kiinni. »Ei tässä niin vain…» hän huohotti ihastuneena, että sai ponnistella jotakin vastaan.

Hänellä oli näihin saakka ollut tapana iltamyöhällä hypätä matalasta akkunasta puutarhaan ja kuvitella karkaavansa seikkailumatkalle. Tänä kesänä oli tuo melkein unohtunut. Mutta nyt! Nyt se tehdään. Ja hän pudottautui märkään pensaikkoon.

Silta oli sähkölampuin kirkkaasti valaistu. Ja rantakin molemmin puolin. Verna juoksi yli sillan… vastatuulta. Rantalehmukset tohisivat, ja niiden alitse alkoi pimeä maantie. Sinne! Ei satanut. Mutta koko ilma oli märkää. Se pesi lämpimin aalloin kasvoja ja… koko ruumista. Hän käveli ja juoksi. Melkein kuin ratsastusta! Samanlainen hurjapäinen rohkeus valtasi hänet kokonaan.

Ei ole olemassa mitään esteitä ja raja-aitoja! Vain vastatuulta ja… ikävä, ikävän ikävä… huuhtoa pois tämä kiusallinen tuska. Kylläpä sitä olikin… takertumistaan takertunut. Mutta nyt… se irtautui irtautumistaan! Hän oli vapaa, vapaa… tekemään mitä tahtoi. Ja hän teki oikein! Juuri niinkuin sopi Merthenien tyttärelle… rohkeasti ja kerta kaikkiaan.

Oliko nyt kuinkakin myöhä? Olkoon vaikka yö! Verna Merthen on menossa

Iivari-kauppiaan talolle, tulkoon mitä tulkoonkin…

Matka oli lyhyt. Samassa vauhdissa hän kiertää kaupparakennuksen pihanpuolelle ja lyö suljetulle ovelle. Tosin tuli ajatus: Mitä sitten, jos tuo puotityttö tulee avaamaan? Ooh, tulkoon! Hän ei aikonut toista kertaa puikahtaa pakoon… Hän ei ollut mikään apulaistyttö. Ja hän löi uudestaan ovelle.

»Tullaan, heti tullaan», kuului sisältä Iivarin ääni. Odottaja tunsi nyt jo itsensä turvalliseksi. Miksi hän ei tullutkin jo ennemmin, paljon ennemmin…

Lukkoa avataan. »Hyvät kädet… turvalliset kädet.» Verna hymyilee jostain nurkan takaa heijastavan sähkölampun valossa.

Kauppias seisoo hämmästyneenä, sitten hullunkurisesti säikähtyneenä.

»Onko jotakin tapahtunut?» hän kysyi hätäisesti.

»Tulkaa», Verna neiti toistaa, ikäänkuin ei osaisi sanoa enää mitään muuta.

3.

Kun Verna oli selittänyt tuon onnettoman tekonsa, kertonut miten se oli häntä vaivannut ja kuinka hän oli sen tehnyt suureksi osaksi tietämättään ja hetken ajattelemattomuudessa, olivat he ennättäneet vanhan tuulimyllyn kohdalle.

Hän oli puhunut niin omantunnontarkasti kuin suinkin.

Aluksi hän oli ajatellut täyttävänsä vain välttämättömän velvollisuutensa. Mutta vähitellen oli tuo selittely, jonka hän oli luullut tuskalliseksi, muuttunut läheiseksi, vapauttavaksi tunnustukseksi.

Iivarin kasvojenilmeet näyttivät tiheän hämärän läpi luonnottoman venähtäneiltä. Ja hän kulki mykkänä. Mutta Verna tunsi hänen kuuntelevan. Ja hän jatkoi. Hän ei halunnut enää mitään itsestänsä peittää. Ja kun hän ei osannut enää puhua, tuntui hänestä kuin hän olisi lahjoittanut itsensä kokonaan. Siitä ei ollut enää mitään pelastettavissa. Eikä tarvinnut. Hänen oli hyvä olla.

He nousivat rinnettä tuulimyllyä kohti. Kumpikaan ei puhunut.

Raskaat huokaukset tulivat korvesta. Verna kuunteli tuttua koskenkohinaa. Se oli alkanut kuulua hämmästyttävän selkeästi. Puhelinlangat soivat, sähköjohtojen kuparilangat vonkuivat ja kaiken alta kuului tehtaitten kumea jyminä. Koskaan, ei koskaan hän ollut kuullut tuollaista veden, korven ja ilman määrätöntä ääntä.

»Vaikka hukkuisikin sinne… löytämättömiin», hän tunsi kuin tajuttomuuden vesiin painuva hukkunut. Ja taas, kun he pysähtyivät tuulimyllyn juurelle, hän ikäänkuin heräsi ja ajatteli täysin päinvastaista:

»Tämä, tämä vasta on elämän alkamista…»

Iivari oli kulkenut kuin rikoksentekijä. Tässä hän rämpi… kehno otus, matalajalkainen peikko, joka oli hautonut alhaisia ajatuksia hänestä… puhtaimmasta ja rehellisimmästä olennosta, mitä hän oli osannut edes kuvitella. Loukannut muka häntä! Mokomaakin… kyläkujien ja riihentakuisten maleksijaa, jota ei edes retonkihameinen torpantyttö kyennyt tunnustamaan ihmisten arvoiseksi. Tuo mitätön, unohtunut olento palasi muistiin inhoittavan selvänä. Se asettui tuohon… hänen vierelleen. Se teki mahdottomaksi kaiken puhumisen. Vastakohta oli luonnoton. Tienvierillä sanajalkojen alla likainen, matala elämä, johon hän itse oli kuulunut kaikkine haluineen ja himoineen. Täällä, hänessä… sellaista avomielisyyttä ja jaloutta, jota ei voinut arvioida millään hänen tähänastisen elämänsä mitoilla tai punnuksilla.

Ensikerran elämässään hän tunsi itsensä todella, sielultaan äpäräksi… Ajatuksiltaan, tunteiltaan ja kokemuksiltaan viheliäisen elämän viheliäiseksi äpäräksi.

Ja ensi kerran hämärtyi muistissa Rosina-muorin kuva epämääräiseksi hahmoksi, joka seisoi korvenlaidassa koleassa varjossa.

Verna kosketti hänen käsivarttaan. Mies tiesi saavansa ottaa häntä kädestä, kiertää käsivartensa hänen ympärilleen…

He olivat istuutuneet tuulimyllyn portaille. Korkeasta sähköpylväästä heijastui sinne heikko valojuova.

Iivari tunsi tartuttavan käteensä ja näki palavat silmät lähellä kasvojaan. Niissä oli houkuttelevaa kysymystä.

Raju tahto… kohottaa kädet ja hukuttaa tuo olento käsivarsien alle… repi rinnan sisäpuolta. Mutta siellä oli myöskin toivotonta voimattomuutta. Hän ei jaksanut muuta kuin nostaa kätensä raskaasti Vernan olalle. Se ei uskaltanut puristaa. Se painoi sitä kömpelön hellästi. Ja hän sai lopulta sanotuksi yhtä kömpelöt sanat:

»Ei teillä ole minulle… mitään selitettävää… ei yhtään mitään…»

Mutta äänessä oli sellaista liikuttavaa hartautta, että Verna naurahti iloisesti. Nousi äkkinäisestä hyvänmielen tulvasta, kiersi kätensä miehen pään ympäri ja hyväili karkeaa tukkaa kädellään, rinnallaan, hengityksellään, huulillaan… hetken, olemattoman lyhyen hetken ja pakeni samassa rinnettä alas. Viittasi vielä alhaalta kädellään, nauroi haihtuvan, riemukkaan naurun ja katosi kuin kiitävä varjo.

Iivari jäi seisomaan rinteelle toinen käsi ojollaan ja ruumis kallistuneena eteenpäin. Hän oli kuin hyökkäämässä, mutta yhtä avuton kuin jalustaansa kahlittu patsas.

YHDEKSÄS LUKU.

1.

Iivari Takalan elämänaurinko oli noussut.

Mutta se oli singahtanut suoraan keskitaivaalle. Eikä se ollutkaan kultapallo tai vallan jättiläisomena, vaan rakkauden pyörryttävä silmä.

Hänen entiset elämänlaskunsa olivat sekaantuneet. Hän oli nähnyt usein rikkauden näkyjä: palatseja ja torneja. Mutta tämä… tämä oli uneksimattoman kaunis, häikäisevää ihmettä…

Se täytyi saavuttaa, mutta se oli luonnottoman korkealla. Kuinka monesti hän joutuikaan tänä talvena epätoivoon. Koko hänen miehinen tahtonsa nousi vaatimaan oikeuttaan. Mutta… hän ei ollutkaan tullut syrjäkyläisen aitanoven eteen, jossa mitättömät kiiltomadot köllöttelivät kiertolaissällien tallattavina.

Hän oli tullut koskemattoman, ylhäisen kuvan eteen. Ja alkukantainen miehinen vaisto hänessä vaati tinkimättömästi, että hänen oli tuo kauneus itselleen ansaittava merkillisillä teoilla. Hänen oli tultava voimakkaaksi ja mahtavaksi mieheksi… Mutta miten, millä tavalla? Sellaista vartenhan tarvittiin hänen mielestään valtakuntia.

Uudestaan ja uudestaan epätoivo hyökkäsi hänen kimppuunsa.

Mutta teon mies, jolle ristissäkäsin rukoileminen on luonnonvastaista, ei voi olla etsimättä käsiinsä asetta, jolla taistella.

Iivarille kävi nyt, kuten ennen poikana, nähdessään yli kotosalmen viitametsän paistavan kultana ja marmoripilareina. Hänen oli täytynyt ryhtyä johonkin, joka muuttaisi näyn lähemmäksi todellisuutta. Hän oli ryhtynyt tekemään kultaa ja saanut ainakin kuparilantteja.

Samoin hänen oli nytkin mahdotonta haaveilla toimettomana. Hän näki yhä selvemmin, että hänen täytyi kyetä rakentamaan silta yli pyörryttävän kuilun. Mutta miltä kohtaa ja millä voimalla?

Sekatavara- ja maalaistukkukauppa ei siihen riittänyt.

Edellisessä kilpailussa hän oli jo saavuttanut voiton. Kauppaneuvos oli antanut kaupanhoitajansa tehdä sopimuksen myyntihinnoista. Vieläpä oli soittanut eräänä koreana aamuna ja sanonut hyvätuulisen ivallisesti: »Myönnän teille tuon agenttuurin. Minua, nähkääs, huvittaa nähdä, onko teissä myöskin sanojenne mittaista miestä.»

Ja nyt. Välityskauppaa oli enää mahdotonta alueellisesti laajentaa. Saattoi vain lisätä myyntiartikkeleitten lukua. Mutta se ei kykenisi oleellisesti tilannetta muuttamaan. Ei, oli tehtävä jotakin ehdottomasti ratkaisevaa!

Maat jo alkoivat pälvehtiä.

Iivari kuljeksii koko kevät illan Länsikylän syrjäteillä. Kiipeilee vuorenrinteitä, nousee samalle paikalle, jossa hän ukon kanssa oli päättänyt rakentaa kaupan. Täälläkään ei tapahtunut mitään ihmettä. Selluloosatehtaan happotorni uhkaa vain ylpeänä kosken vastarannalta. Hän palaa pää painuksissa takaisin laaksoon. Mutta hän ei voi olla kulkematta omaa kehäänsä. Tuossa on taas kunnaalla hänen yläpuolellaan siivetön tuulimylly. Ajatuksettomana hän menee myllyvanhuksen juurelle, kiertää sen ympäri, seisoskelee ja kiipee lopulta sen sisäpuolelle, istahtaen kylmenneelle jauhinparille.

Ympärillä oli vain koleata ilmaa, hometta ja lepakonkoloja. Mutta hänen aivonsa tyyntyvät.

Tuollaisia, mutta vielä suurempia myllynkiviä hän oli kotokylässä teroittanut myllärin apupoikana teräväkärkisellä vasaralla. Se oli ollut vasta nakutusta, kilkettä ja kalketta… Kivensirut olivat lennelleet ja iskun jäljistä oli noussut tulikivenkatkua. Hän oli tuntevinaan sitä vieläkin sieraimissaan.

Kuluu hetki. Tuo vanha iloinen kuva särkyy äkkiä kuin moukarin iskusta. Ja samassa valaistuu hänen päässään huima ajatus. Ponnahdus… hän on noussut seinäparrulle ja alkaa tuijottaa vuoren huipulle. Tarkastelee sen kuvetta, kallioseinää ja taas sen jyrkkänä taittuvaa harjaa.

Mies on sokaistumaisillaan mielenliikutuksesta. Mutta hän näkee, hän näkee. Tuosta… vuoren juurelta torni! Oikea nykyajan tuulimylly. Jyvinä lyijyrakeet ja säkkiin kultajauhoa… Haulitehdas! Niin, tuosta se nouskoon, pitkin kallioseinää, vuorenharjan tasalle ja siitä ylemmäksi, jotta näkee kauppaneuvos akkunastaan ja Verna pienestä kulmakamaristaan…

Iivari hohottaa, kuten ennenmuinoin Vikruutin ukon kanssa.

Välähtää mieleen: koko maassa ennestään… yksi ainoa kilpailija! Hyvä. Hän tekee nopeasti summittaisia laskelmia. Siihen yritykseen hänellä on joka tapauksessa mahdollisuuksia…

Ainakin osakkaaksi yhtiöön.

Niin juuri… siitä nousee yhtiö! Haulitehdas O.Y. tai… Haulitehdas Tuulimylly O.Y.

Iivari Takala kiirehtii juoksujalkaa asuntoonsa. Hänen täytyy ennättää ensimmäiseen junaan ja matkalle kaupunkiin, jossa sijaitsee vanha, maankuulu haulitehdas.

2.

Kauppias Takalan useimmat liiketuttavat olivat häntäkin pienempiä aloittelijoita. Sahanomistaja Jänkälä oli ainoa, jolla jo oli mahtia käsissään. Muut tavoittelivat vasta ensimmäisen miljoonansa ensimmäistä kourallista. Näissä ei Iivarilla, yhtiökumppaneita hakiessaan, ollut paljonkaan valitsemisen varaa.

Mutta iloista Artturi Toikkaa oli onnestanut häntäkin vuodesta vuoteen. Osasi tehdä vekseleitä kuin poika. Ja luotto kasvoi, sillä ne hoideltiin reippaasti. Ja hänen ruuviittarilaukkunsa! Se se vasta oli kasvanut. Ja vuodesta vuoteen olivat pidentyneet »oorterilistat» ja kundit lisääntyneet.

Mikäs hän sen vähempi nyt enää olisi kuin oikea tukkukauppias ja koht'sillään tehtailija. Ainakin hän tänä hetkenä, iloisena kevätaamuna, istuu ensi kerran elämässään toisen luokan vaununosastossa menossa Iivari Takalan luo perustavaan yhtiökokoukseen. Kutsukirje on povitaskussa. Kiiltävänappisilla samettiliiveillä heilahtelevat sirot »tupleeperät», ja soukkakärkiset nappikengät ovat jalassa. Eikä hän suinkaan ole unohtanut juhlatuliaisia. Kolmen tähden Martellia on käsilaukussa.

Mutta hänen iloinen sydämensä! Se oli kaikkia niitäkin soreampi. Se sykki sellaiseen »voi sun peeveli»-tahtiin, ettei ollut pysyä samettiliivienkään alla.

Tehtailija! Sellainen arvonkorotus pyrki nyt ainakin laulattamaan. Mutta hetkittäin se teki myöskin vakavaksi. Erotus entisen souvariajan ja tämän pehmeäsohvaisen herraselämän välillä oli sentään juhlallisen pelottava asia. Ja miksi ei tuossa vastapäätä ollut edes ketään ihmistä puhetoveriksi? Niin, niin, suuret herrat matkustavat ylhäisessä yksinäisyydessä… kapinetissaan…

Artturi Toikka kun ei sittenkään ollut vielä yksinäisyyteen tottunut…

»Mutta… ehkäpä tässä, kun pannaan vaikka… paperossiksi!» Hän pisti nokkelasti savukkeen pitkään guttaperkaiseen imukkeeseen ja sai samassa takaisin koko iloisen luontonsa. Pienet muistot sieltä ja täältä alkoivat mukavasti kutittaa sydänalaa.

»Olin minä sentään jo silloinkin aika poika Kokkolasta!» hän yritti lyödä entiset loistotemppunsa summamutikassa. Mutta eipäs. Herkullisin niistä jäi vain kuin lauluna soimaan. Ja samassa hän alkaa hyräillä selvällä ranskankielellä: »La femme fait sa toilette, la femme fait…» Ja sitten hän hohotti entisille postikorttikaupoilleen. Miten hän oli osannut sen jo silloin, noin vain vaistostaan kääntää ja vääntää? Noin vain… kautta rantain, puoliksi laulaen: »Reilingit reilaan…» Ei, ei… ei nyt riittänyt pelkkä lallatus. Se piti laskea oikealla nuotilla. Ja hän kajautti oman sävellyksensä kuin ennenmuinoin maanteillä pyörän satulasta: »Reilingit reilaan sano' entinen…»

Mutta tässä hetkessä hän pysäytti äkkiä tahtia lyövän jalkansa. Hieno herra meni ohi ja muljautti häneen kuin… mihinkäkin hanurinsoittajaan. Ei, ei täällä sovi. Ja taas tuli tuo kummallinen ikävän ja kaukaisen pelon tunne. Eikä hän voinut olla kaihoamatta niitä hauskoja aikoja, jolloin hän oli saanut tuolla… kolmannessa luokassa haastella hyväntahtoisten ihmisten kanssa.

»Ho-jaa… ei sitä näy pääsevän ihan näin ensihetkessä ihmisparka irti edes… omasta entisestä itsestään», hän huokasi lopuksi.

Mutta tätä uutta tehtailijan-arvoa ei hän sittenkään olisi vaihtanut mihinkään muuhun maailman koreuteen. Sillä se se oli alku ja juuri, josta kaikki muu koreus oli kasvava itsestään, noin vain… kuin rekoolikukat suuren herran puutarhassa.

3.

Ja niin istuivat sahanomistaja Jänkälä ja Artturi Toikka vielä samana päivänä Takalan puotikamarissa. Iivarin valmistama rakennussuunnitelma ja kustannusarvio oli tarkastettu. Ja kun Toikan poikakin oli noin vain… lystikseen lisännyt oman allekirjoituksensa, oli yhtiö valmis. Takala oli tullut osake-enemmistön haltijaksi ja toimeenpanevaksi johtajaksi. Jänkälä vastasi kolmanneksesta. Ja Toikka sai muutamalla osakkeellaan olla välttämättömänä kolmantena pyöränä eli »hyrrärattaana», kuten Jänkälä oli tokaissut tärkeää Artturi-poikaa härnäten.

Toikka oli ollut vähältä suuttua. Mutta miten ollakaan! Kun hän oli hetken istuskellut keinutuolissa ja katsellut haulitehdasta kuvaavaa piirustusta, jossa punaisen tiilitornin taakse taivaalle oli pantu kaiken koreuden lisäksi vielä punertava pilvenhattara, näytti se hänestä niin kauniilta, että hän yltyi taas omiin iloisiin viisauksiinsa:

»Siinä se on… tämän rumfatiraatin ruusunpunainen onnenpilvi. Jaa, jaa… afäärimies se vasta tarvitsee tuulta ja purjetta, tuuria, oikeata hasartituuria, sanoi Karneeki Ameriikan herroille. Skool, pruurit.»

Konsta Jänkäläkin iski pikarinsa pohjaan, nikkasi Iivarille ja alkoi taas härnätä Toikan poikaa:

»Älä sinä, poika, puhu Carnegiesta, jonka tämä mies on omilla silmillään nähnyt Pittsburgin kaupungissa.»

»Vai ei tässä, mukamas, enää saisi puhuakaan… omassa yhtiökokouksessaan? Jeskandeeraa! Ole sinä ollut vaikka Pätspuurissa, mutta toisella kun on tuuri jo syntymäpäivänään ja toisella ei, niin…»

»Ei ole muuta kuin työ ja järki», Jänkälä keskeytti vetäen naamansa äkkiä synkkiin kureisiin. »Eivätkä riitä aina nekään… tavalliselle miehelle», lisäsi hän hiljaisemmin.

Mutta Artturi oli jo ennättänyt paljastaa harminsa ja häntä kiukutti yhä enemmän Jänkälän naamassa ärsyttävästi liikkuva arpi. Tämä ulottui valkeana juovana oikeasta silmänurkasta korvanjuureen saakka. Hänen nauraessaan se leveni, mutta ilmeen tuimistuessa kiemurteli kuin ohut mato hipiällä. Ja se näkyi sitäkin selvemmin, kun senpuolinen poskenaluskin oli ikäänkuin ruudinsavun syövyttämä, musta kuin murjaanilla.

Niinpä parin ryypyn kuluttua, Jänkälän nauraessa kirjavalla naamallaan, hän kimmastui ilkeilemään:

»Nauraisit, patruuna, sinäkin ees ihmisen huulilla etkä pelkillä arvilla.»

»Nääpäs, veli veikkonen, kun arvet vanhenevat, alkavat ne nauraa, mutta nuorena ne vain irvistelevät», Jänkälä muhoili.

Nyt ei osannut Toikka vastata mitään. Jänkälä kysyi lopuksi: »Tiedättekös, pojat, mistä tuo arpi on saatu? — No niin», hän jatkoi hetken kuluttua, »sopisipa tässä ajanollen nuorten miesten kuulla, mitä tämä murjaanin naama oikein nauraa».

Hän painoi syvälle paksut kulmakarvansa ja paiskasi kuin kertomuksensa päällekirjoitukseksi:

»Se on sitä tämän miehen… elämäntuuria.

»Oltiin nuorena miehenä Connelsvillen hiilikentillä eli ’Frickin helvetissä’, kuten siihen aikaan kirottiin. Eikä se maa ollutkaan tavallista jumalan maailmaa. Ympärillä ruosteen ruskeat vuoret ja keskellä tulenkarvainen, satojen ratakiskojen leikkelemä laakso. Eivät siellä tomuhiukkaset leikkineet auringon juovassa, vaan miljoonan miljoonat hiilensirut iankaikkisessa savussa ja saatanannäköiset työläiset tulenlieskojen välissä. Minun ammattinani, kuten satojen muidenkin, oli juosta jättiläisuunilta toiselle, jotka seisoivat suunnattomassa puoliympyrässä ja kärvensivät miehiä kuin kärpäsiä.

»Ja oli siinä miestä paistettavaksi. Neekereitä, ryssiä, makarooninsyöjiä, madjaaripoikia ja meitä suomalaisia eli "hunneja", kuten jenkit meitä haukkuivat. Halveksituimpien kansojen pohjaryönää. "Niillä on käsivarret, mutta ei aivoja", arveltiin meistä kaikista summamutikassa. Eikä siitä pohjasakasta ollut helppo nousta ihmismäisempään sakkiin.

»Mutta väliin auttaa suomalaista sisu. Kun olin pari vuotta juossut ja kärrännyt, luutinut ja hankonut, kertaakaan kuukahtamatta, pääsin kuin pääsinkin paremmille työmaille. En suinkaan pelkällä työkyvylläni! Ei, pojat. "Hunni-elukan" piti näyttää muka sankaruutta, ennenkuin se edes havaittiin ihmiseksi. Mitäpäs minä? Tuli taas kerran kaivos-onnettomuus. Pelastustöitä ei saatu alkuunkaan, ellei ensin joku hounapää avannut räjäyttämällä aukkoa kaivoskäytävään. Kyseltiin miestä. Minä painuin maan alle. Räjäytin, enkä hautautunut, kuten olivat luulleet. Ja niin pelastettiin kokonainen työporukka. Mutta minuakos kiitettiin sankariksi! Hullut! Se oli vain kiusaantuneen ihmisen epätoivoinen teko. Olin päättänyt joko kuolla tai — päästä ihmiseksi. Sillä tavalla selitin sen pääpomolle, ja minut siirrettiin Lake Superiorin rautavuorille, jotka kuuluivat samoihin Pittsburgin tehtaisiin.»

Iivari oli kuunnellut jännittyneenä. Hän oli tuollaisesta jo lukenut kirjoja. Mutta nyt… kertojan elämänraskas ääni, nyrkinojennukset ja ennenkaikkea nuo hänen intohimoiset, kovat ja synkät kasvonsa melkein kuristivat hänen kurkkuaan. Tuo ei ollut enää työtä ja kilpailua. Se oli sotaa, armotonta sotaa elämästä tai kuolemasta.

Sitä kuunnellessaan hän joutui sisäiseen hätään oman tulevaisuutensa edessä, joka näytti niin toisenlaiselta ja kuitenkin epätietoisen määrättömältä.

»Ja tuo arpi on muistona tuosta… räjäyttämisestä?» hän sai kysytyksi.

»Ei, veli hyvä, siellä vain mustui tämä naamatauluni. Mutta sekin piti kertoakseni, jotta ymmärtäisit, miltä tuntui olla elukkaakin halveksitumpana ja mistä minä sain sisun nousta.»

»Niin, ymmärrän», sanoi Iivari, »lie ollut tässä… kukin omalla tavallaan… halveksittuna».

»Siksipä juuri! Ja siksi minä sinua autankin… ja jokaista sisukasta miestä, joka halveksitusta suomalaiskansasta kykenee nousemaan.»

Jänkälä sipaisi harmahtavaa tukkaansa ja jatkoi vapautuneemman näköisenä:

»Niin, tultiin Superiorin järven malmikentille. Ja siellä osattiin jo paremmin erottaa mies miehestä. Eikä kestänyt kauankaan, kun pääsin Steel Companyn terästehtaaseen oikeaksi masuunimieheksi. Sai sielläkin vielä kuulla jenkeiltä: 'Outsider', mikä merkitsee melkein samaa kuin 'saatanan muukalainen'. Mutta se aika oli minulle juhlaa. Minä näin edessäni virtaavan koko maailman voiman, joka muutti muutamissa minuuteissa koksin, kalkkikiven ja malmin teräskiskoiksi ja pantsariplootuiksi. Koko tehdas on kuin käsin mittaamaton rautajättiläinen, jonka suonissa virtaa ihmisen voimasta tulenpalavaa verta. Sen sisukset sulattavat kymmenen tonnia minuutissa raakaa ruokaa. Sen aivot iskevät tulta ja taas jäähtyvät jäälohkareeksi, joka panee hyytymään hirvittävimmänkin tulivirran. Sen käsivarret juoksuttavat edestakaisin satoja vaunuja kiskoja pitkin kuin leikkikaluja. Ne kaatavat vaununtäydet sulaa massaa sekoittajiin ja taas jättiläismuotteihin ja taas hehkuvat lohkareet kaasu-uuneihin ja valsseihin, joissa se vatkaa teräsparkaa kuin pyöveli piinattavaa saatanaa, kunnes se katkeilee kortena huimissa sirkkelisahoissa ja pääsee taas uusissa vaunuissa uusille markkinoille.

Kas sellainen leikki oli minulle oikeata taivasmatkaa. Nousin ja nousin. Pääsin kokonaiseksi masuunipomoksi. Mutta silloinpa pistin tämän moukan-pääni alimmaiseen kattilaan.»

Artturi Toikkakin heitti keinuttelunsa ja sytytti hermostuneella raapaisulla uuden paperossin.

»Meillä oli pääinsinöörinä oikea herra miehekseen. Aina ensimmäisenä vaaranpaikassa, iloinen heiskale ja työläisille kuin kaveri.

»Kerran eräs masuuneista tukkeutui kokkareisiin eli ruuhkautui, kuten suomalaisten oli tapana sanoa. Murrettiin miehissä ruuhkaa rikki, insinööri taas etunenässä. Äkkiä murtui uuninsyrjään aukko, josta purkautui hehkuva laava päin naamaa. Näin, kuinka yli suojamuurin syöksyy tulinen suihku kohti insinöörin päätä. Kiskaisin miehen suolivöistä olkani sivu. Taisi lentää takaseinään saakka. Hyppäsin suojamuurille ja löin maasta kaapaisemani malmilohkareen reikään. Se tukkeutui. Mutta ennätti tuiskata vielä raiskauksen, joka söi luuta myöten oikeaa käsivarttani ja olkapäätäni ja pirskautti tuohon korvanjuureen tämän lähtemättömän laikan. Ja siinä se on pysynyt uskollisena kaverina nyt jo parikymmentä vuotta.

»Niin, että, Toikan poika, jos se nauraakin minun mukanani, ei se sen häijymmin naura kuin isäntänsäkään», katkaisi kertoja karkean leppoisasti.

»Eipäs se ollutkaan pikkuinen teko», ihasteli korkealla äänellä

Artturi. »Ryypyt vaan… kunniaksi ja ylistykseksi!»

»Sillä tavalla, pojat pääsin kiinni tähän kapitaalitavaraan. Sain nimittäin teosta suuren palkinnon. Mutta sairaalassa oli iskeytynyt minuun, joka jo repsikkapoikana olin pudistanut isänmaan tomut jaloistani, sellainen kiukkupäinen koti-ikävä, ettei muuta kuin takaisin tänne syntymämaille. Ja olipa taskussa sievoinen pääoma, joskaan sillä ei vielä voinut suoraa päätä ruveta tehtaita rakentamaan. Niinpä, katsasteltuani taas kotoisia paikkoja, menin tämän Krookin patruunan palvelukseen. Näin, että laitos oli rappiolla. Olin oppinut yhtä ja toista maailmalla ja yritin sitä kohentaa. Touhusin yht’aikaa sahanasettajana, konemestarina, metsänostajana ja proomunrakentajana. Ja lopulta hoitelin melkeinpä koko hotellia, jossa isäntä lallatteli ja möyhähteli ja nuori herra tuhlasi huvilaivoihinsa ja ryyppykavereilleen minkä kerkesi.

»Sattui hama mihin paikkaan tahansa tai tuli rahan vaatija, tapasi Krookin ukko tokaista: 'Höh, kysy Konstalta, kyllä se korjaa' tai: 'Kyllä se rahaa tekee.' Minua se konttorissaan ravisteli hartioista ja möyhähteli hyvillään: ’Sinä se vasta olet oikea arpipiru. Taidat pelastaa minut konkurssista…'

»Ja pelastinkin sillä kertaa. Tuotanto ja luotto nousivat perättäin tikapuita. Ja ukko lasketteli leikkiä herra-seuroissa: 'Minäpä olen tehnyt liiton sellaisen moukkapirun kanssa, joka ei osaa vaatia edes kunnollista palkkaa.'

»Mutta eräänä päivänä latelin herralle ehdot pöytään. Halusin kerta kaikkiaan koko laitoksen tirehtööriksi ja palkat senmukaisiksi.

»'Höh, pöyhkeiletkös?' sanoi patruuna. 'Suomalainen ei koskaan minun sahoillani käske, vaan palvelee… möh.'

»Sitten hän vatkasi ikäänkuin epäillen paksua nenäänsä peukalollaan, kakoi ja mumisi: 'Tirehtööriksi tarvitaan oikeata nimeä… käsitätkös, nimeä, titteliä ja hmh… sukua… mnjaa, jaa… mutta palkan lisää voitaisiin kyllä… jaa, paljoko?'

»'Kauanko sitten tämä patruunantitteli on ollut Krookin suvulla?' tokaisin piruuksissani, kun satuin, näet, tietämään, että ukon isoisä oli ansainnut omaisuutensa kyypparina tuolla eräässä rantakaupungissa.

»Ukko paran naama tuli suuttumuksesta paleltuneen nauriin näköiseksi. Hamuili muka keppiään. Mutta oli saada halvauksen ja jäi kakomaan ja huohottamaan nojatuoliinsa.

»'Hyvä', ajattelin minä, 'ruotsalaiset kapitaaliherrat eivät ole parinkymmenen vuoden aikana oppineet mitään. Mutta me olemme!' Ja rakensin tuon sahani, joka tänä hetkenä on ajanut Krookin uudestaan konkurssituvan kynnykselle.

»Eikä nyt säälitä! Elämä ei ole säälinyt meitä ja vielä vähemmän nuo vierasveriset herrat, jotka ovat pitäneet meitä jos jonkinlaisina muukalaisina ja äpärinä omassa maassamme. Niin, älä ollenkaan hekota, Toikan poika, koko suomalaiskansa on ollut tähän asti omassa syntymämaassaan äpärä! Ja varsinkin me mannuttomat, jotka teemme kauppaa ja yritämme perustaa laitoksia.

»Mutta nyt, sanon sen vieläkin, tämä äpärä on tehtävä isännäksi omaan taloonsa, eikä siinä taistelussa sääliä anneta eikä tarvita.

»Ja jos sinä, Iivari, kykenet paiskaamaan kontilleen tuon heikäläissakkiin kuuluvan hauliherran, ristin sinut vaikka… Carnegieksi. Mutta se muista, että koko vastuu on sinun harteillasi.»

»Sehän on selittämättäkin selvä», tuimistui Iivari.

»Älähän soutele», Jänkälä jatkoi, »katsokaapas tuonne tuosta tuulimyllyn nurkan ohi… Jänkälän niemelle. Siellä kaivaa työporukka perustuksia… Ja kohta alkaa siltä paikalta nousta voimalaitos, jolla valaistaan koko pitäjä ja vähän naapuripitäjiäkin. Se on viimeinen isku Krookille, sillä se mies ei osaa tehdä jätepuulle muuta kuin lykätä sitä järveen ja tehdä kilometrisiltoja Bertil-herran loistomoottoreille…»

Puhe katkesi hetkeksi repäisevään nauruun, jonka aikana kimitti Artturi vikkelästi väliin:

»Ja siitä se alkaa nuoren herran matka kilo 144 metritehtaalle!

Jeskendeeraa!» Ja hän imi posket lontolla ryypyn niskaan paperossiaan.

»Niinpä niin, pojat», levahutti Jänkälä kämmenillä polviaan, »mutta tuo laitos nielee pitkiksi ajoiksi luottonikin viimeistä hännänpäätä myöten, jottas sen tiedät… jo Paapelin-tornisi juurella.»

»Pa-pa-paapelin torni…» tapaili Artturi hykertävässä ilossaan.

Iivari oli noussut seisomaan ja laski vaistomaisesti käden nyrkkinä pöydänkulmalle:

»Hyvä. Minä rakennan tehtaan. Ja jos hauliherra Vargen minut nujertaa, ei siitä tule kärsimään kukaan muu kuin minä, vaikka sitten maksaisin laukunkannolla tappioni. Onko selvä?»

»Selvä. Sinä sen nostat. Ja sitten saat minun puolestani ampua sellaisen pienen väkänuolen vaikka Merthenin tyttären sydänalaan, jollei jo lie ammuttunakin…»

Ja Jänkälä nauroi koko suullaan, arvellaan ja mustalla poskellaan, niin että koko ruumis tärähteli.

Mutta Artturi alkoi laulaa korkealla äänellä:

»Ja nuoren miehen elämä on silkkipumpulia,

mut avioss' on elämä kuin karvasmantelii-aa.»

»Ja nyt tämä juhla on lopussa!» karjahti Iivari ja löi nyrkkinsä tärähtäen pöytään.

Artturi jäi suu auki. Mutta Jänkälä nousi lepyttelemään: »Eihän sitä, näin meidän kesken, toki pieni leikinlasku tapa miestä. Sattuuhan sitä, sattuuhan sitä… Mutta mitäs me niistä akkojen veuhtomisista…»

Iivari pysyi mykkänä. Mutta ojensi hitaasti kätensä lähtijöille.

Jänkälä vei kääseillään Artturi Toikan asemalle. Iivari seisoi akkunassa ja katseli otsa raskaana heidän lähtöään. Hänestä tuntui kuin he olisivat reväisseet jostakin… rinnan kudoksista sen arimman kalvon riekaleiksi. Ei koskaan hän ollut tuntenut olevansa näin yksinäinen… kuin rannattoman meren takana… lähtemässä mitättömällä laivalla ryöstämään kokonaista valtakuntaa…

»Ja sitten kun tuli se kolmas kerta, kolmas kerta…»

loilotti Toikan ääni ulkoa lurittelevaa säveltä. Ääni haihtui jonnekin. Mutta mäenpäältä kaikuivat vielä loppusanatkin:

»… oli aamu jo kirkkaimmillaan.»

Eikä Iivari voinut olla hymähtämättä. Kaksimielisestä laulusta jäivät hänen korviinsa vain sanat »aamu» ja »kirkas». Ja ne ikäänkuin siirsivät hänet seuraa van päivän taisteluun.

KYMMENES LUKU.

1.

Haulitorni on jo voittamaisillaan vuorenharjan. Iivari seisoo töiden päätyttyä sen ylimmillä telineillä. Keskelle syksyä syntyneen intiaanikesän taivaankupu seisoo suunnattomana kristalliholvina laajan maiseman yllä. Pienimmätkin piirrot, kirpeän viheriät sammaljuovat ja kituliaat katajapensaat näkyvät silmään laaksontakaisista kallioseinämistä. Koko maisema on kuin mittaamaton lasimaalaus: yht'aikaa kirkas ja kuultava, harras ja riemastuttava.

Päivätyön kireä koura on hellittänyt. Graniittiseinä on voitettu.

Hän tietää jo telineiden pilkoittavan Vernan kulmakamariin. Hän on valmis hyppäämään kuilun yli vuorelle ja huutamaan alas: »Tule, tule katsomaan! Minä olen tämän tehnyt. Ja nyt olen sinut itselleni ansainnut!»

Kuitenkin… miten kaukana he ovatkaan yhä olleet toisistaan… Hän muistaa heidän jokaisen tapaamisensa. Ne ovat kaikki toistensa kaltaisia. Hän, Iivari, odottaa kärsimättömänä, käsivarret avoimina. Verna lähestyy. Hän huudahtaa odottajan havaittuaan kuin tahtoisi heittäytyä suoraan hänen syliinsä. He lähestyvät. Odottajan käsi on ojentuneena. Tulija ottaa kädestä, käsivarresta tai olkapäästä. Ja katsoo ensi hetkessä kuin todellakin pitkä, nälkäinen ikävä olisi tehnyt kuumeisiksi silmät.

Hän hengittää läheltä kuin aikoisi suudella kasvoillaan, huulillaan, koko ruumiillaan. Mutta vain sanomattoman lyhyen hetken. Vain käden kosketus, hyväily, joka hukkuu henkäyksenä tuuleen… ja hän istahtaa jäykkänä kivelle tai kääntyy katsomaan puolittain selin maisemaa. Hän on jäykistynyt, vieraantunut, istuu tai seisoo kuin ylhäisessä juhlapuvussa…

»Taisteleeko hän itseänsä vastaan? Joutuuko hän pettymyksen valtaan vai hämmästyykö hän joka kerta omaa hulluuttaan?» Iivari on usein kysellyt itseltään. Ei, sellaistakaan ei se voi olla. Sillä kun hän taas alkaa keskustella, puhuu hän läheisesti ja luontevasti, kuten ainakin ihminen, jolla on hyvä olla toisen kanssa.

Mutta… entä jos se olisikin vain nuoren, kokemattoman herrastytön romanttista seikkailun halua? Myöhäisiltaiset salakohtaukset tuulimyllyllä, vuorella, metsäteillä?… Ei, ei! Olisihan hänellä koko tehdas ja Krookin saha ja aateliskartanot täynnä koreita ihailijoita, jotka, kuulema, kauppaneuvoksen kutsuissa ja omissa juhlissaan kilvan häntä palvelevat…

He eivät ole puhuneet sanaakaan rakkaudesta, mutta joskus kun hän, pääsemättä tapaamaan, kirjoittaa kirjeen, on siinä niin kipeää ikävää, katkonaisin lausein kirjoitettuja tunnustuksia, suloista iloa edellisestä näkemisestä ja kuumaa lupausta, ettei se voi olla pelkkää leikittelyä tai seikkailunhalua.

Kaupungissa käydessään oli Iivari hiljan nähnyt Strindbergin »Neiti Julien» teatterissa. Se ilta oli hänet tukehduttaa. Kreivitär, vanhan suvun viimeinen tytär, kuolee sairaassa rakkaudessaan, joka alentaa hänet karkean lakeijan rakastajattareksi. Mitä? Eletäänkö tuolla heidän kohtaloansa? Kuuma hätä oli vallannut hänet pimeässä. Tuollako tavalla? Vanhentuneen suvun viimeisillä jälkeläisillä on himo tulla tallatuksi lokaan. He laskeutuvat sukupuustaan sen juurelle… mättäille, raakaan maahan ja liejuun, imeäkseen heiveröisiin jäseniinsä uutta, punaista verta. Ja tuhoutuvat nousukasten raakojen ryntäitten alle…

Sellaistako? Tuhoutumisen intohimoa, sairaalloista kiimaa imeytyä rahvaan ruumiiseen kuoleman hädässä?

Iivari ei ollut voinut olla vertaamatta tuota lakeijaa ja kreivitärtä heidän suhteeseensa. Ulkonaiset olosuhteet, syntyperä ja asema sopivat yhteen kauhistuttavan selkeästi, ja hän oli tullut takaisin kotiin tuskasta väsyneenä, turtana koko elämälle.

Mutta sekin epätoivo oli mennyt ohi jo saman päivän iltana, kun hän sai nähdä rakastettunsa. Miten luonnottoman turhia hän oli kuvitellutkaan! Tuoko olento olisi alentunut kuin nuori kreivitär karkeitten käsien häväistäväksi. »Siinä, siinähän juuri», Iivari ajatteli palatessaan yöllä kotiin, »on hänen puhdas terveytensä, että hän odottaa… varjelee itseänsä ja että… hänet on todella ansaittava hänen itsensä arvoisella teolla».

Siitä alkaen Iivari oli saanut takaisin tuon onnellisen ajatuksensa rakastamansa naisen ansaitsemisesta ja piti taas heidän kaukaista rakkauttaan luonnollisena ja ainoana oikeana.

He olivat sittenkin yhteisen kohtalon alaisia, ja hän, Iivari Takala, torninrakentaja, oli kohta oleva sen kohtalon herra…

Nytkin, telineillä seisoessaan, oli hänen kärsimättömyytensä iloista voitontunnetta. Hän olisi tahtonut juuri tässä silmänräpäyksessä näyttää rakastetulleen, kuinka paljon heidän alapuolellaan jo oli voitettua maailmaa… Kohta, vaikka tässä paikassa… hän on valmis repäisemään auki koko rintansa… Se oli pakahtumaisillaan. Hän ei voinut olla painamatta molempia nyrkkejään kylkiluita vasten. Se tuntui rauhoittavalta.

Kallion vastakkaiselta puolelta nousee näkyviin ruskea hattu, jonka oikeanpuolista ohimoa leikkaa punainen siipikuvio. Iivari alkaa nauraa vapaammin kuin koskaan ennen rakastettunsa lähestyessä. Hän näkee sanomattoman selvästi Vernan katseen, joka on täynnä iloista uteliaisuutta. Hänenkin huulensa nauravat hengästynyttä naurua.

»Arvasinhan», Verna huudahtaa, »ennenkuin olin oikein avannut silmänikään…»

Hänen lauseensa kätkee hengästymiseen. Iivari näkee rakastettunsa kasvot unesta heräämässä sinisten uudinten takana, auringonvalon varkaana häilähdellessä silmäripsillä.

»Arvasinpas», jatkoi Verna, »tänään, juuri nyt sen täytyy näkyä akkunaani… koko tämän maailman kahdeksannen ihmeen…»

»Niin, nyt se näkyy», vastasi Iivari. »Ja kohta se alkaa työntää taivaalle savupilviä ja lyijyrakeita maahan.»

Puhuessaan Iivari levitti vaistomaisesti kätensä, kuin kutsuen Vernaa luokseen.

»Ei sinne taida päästä», nauroi Verna. Lähestyi pari askelta kuilun reunaa: »Kuilu on pyörryttävä!»

Ja jatkoi taas leikintekoa, kädet lanteilla ja pää eteenpäin kurkottuneena:

»Ettepä taida uskaltaa tekään, suuri Solness-rakentaja? Ettepähän taida!»

Huima leikki iski Iivarin päähän. Hän tunsi itsensä yhtä luontevan joustavaksi kuin kerran kokko-tanssiaisissa. Nosti telineitten reunalle pystyyn lankun ja antoi sen kallistua sillaksi, joka ulottui kallioseinän reunalle. Ja samassa hän seisoi lankulla sen torninpuoleisessa päässä. Verna ei ennättänyt saada sanaa suustaan. Kädet nousivat voimattomina estävään liikkeeseen. Kasvoissa oli jäykistynyttä hätää.

»Hän pelkää minun puolestani», soi Iivarin mielessä.

Poikamainen, säälimätön peloittelun halu ja tahto saada tässä samassa riemussa syliinsä tuo vapiseva olento yllyttivät hänet jatkamaan. »Tuohon… askel, kaksi askelta ja… kolmannella kalliolle!»

Hän harppasi. Lankku putosi kuiluun. Mutta Iivari seisoi ehjänä Vernan edessä. Tämä tarttui hänen käteensä, ikäänkuin tunnustellakseen, että hän oli siinä elossa. Huulet vavahtelivat moitetta, ja vapauttavan huokauksen mukana tuli tuskallinen äännähdys. Sitten… hän oli syleilemäisillään…

Mutta samassa hän kääntyi kuin loukkautuneena poispäin ja loittoni.

Iivari jäi syyllisenä katsomaan alaspäin taipunutta niskaa ja hiljaa liikahtelevia kyynärpäitä, joista näkyi, että kädet puristelivat avuttomina toisiaan.

Iivari oli ollut varma, että hän kahmaisee Vernan suoraan käsivarsilleen, hukuttaa hänet suudelmiin ja puhuu rakkaudesta: »Minä rakastan sinua, tuo torni on meidän rakkautemme merkki… Ja minä ryöstän sinut sinne kuin peikko…»

Mutta nyt… hän oli hätääntynyt. Hänen oli pyydettävä jollakin tavalla anteeksi… Lähestyen hitaasti hän veti Vernaa puoleensa kömpelön arasti eikä osannut sanoa muuta kuin nuo mitättömiltä näyttävät sanat:

»Niin, katsokaas, se nousee nousemistaan…» Mutta näihin valautui sellainen suojeleva ja rauhallinen varmuus, että Verna kääntyi tyyntyneenä hänen puoleensa.

»Se on hyvin kaunis», hän sanoi hetken kuluttua.

»Viikon parin kuluttua se on käynnissä. Ja sitten alkaa kilpailu.»

»Oletteko varma, että voitatte… siinäkin?» Verna kysyi ikäänkuin selvää ratkaisua odottavalla äänellä.

»Minun täytyy voittaa», vastasi Iivari. He katsoivat avoimesti toisiinsa. Läksivät painumaan äänettöminä rinnettä alas.

Vernaa näytti vaivaavan jokin ajatus. Lähellä maantietä hän pysähtyi, näytti hetken epäilevältä, mutta sanoi sitten tyynesti, matalalla äänellä:

»Isän kuuluville on tullut… jostakin kylältä meidän tapaamisemme.

Uhkasi lähettää minut ulkomaille, jos en niistä luovu.»

Iivari katsoi kysyvästi, silmät laajentuneina. Mitä oli Verna vastannut, mitä hän aikoi?…

Verna otti Iivarin käden ja katsoi silmiin:

»Teidän täytyy voittaa.» Ja hän poistui taakseen katsomatta.

Niistä sanoista kuulosti Iivarin korviin hätää, kovaa välttämättömyyttä ja kaukaista lupausta.

»Kukin käy… omalla tavallaan sotaa… elämästä tai kuolemasta», Iivari ajatteli. Mutta hänen oma taistelunsa oli hänestä kaikista ihmeellisin ja ylpein.

2.

Myyntikilpailu on täydessä vauhdissa. Vargenin koko maan myyntiä hallinnut haulitehdas oli painanut hinnat lopulta alle tuotantokustannusten nujertaakseen epämukavan aloittelijan.

Mutta tämä pinnisti sitkeästi vastaan. Iivari Takala käytti entistä sotatapaansa: lisäsi lisäämistään tuottoisan tukkukauppansa myyntiartikkeleita, ja samalla kun hän kauppiaana turvasi tällä tavoin selkäpuolensa, hän tehtailijana hyökkäsi hyökkäämistään. Kyetäkseen yhä tappavampiin vastaiskuihin hän nosti luotolla käyttökapitaalinsa kaksinkertaiseksi, heitti rahoja arvelematta reklaamiin ja kehitti tarjonnan niin riuskaotteiseksi, että mukaviin myyntitapoihin tottunut kaupungin hauliherra hämmentyi, pudisteli kapikaljua päätään kuin siellä olisi keikkunut leijonanharja, ihmetteli ja kiroili ja alensi vielä kerran hintojaan.

Mikään ei auttanut.

Takala jatkoi. Hän laski, että vanhan tutisevan Vargenin kärsivällisyys loppuisi, ennenkuin hänen käyttökapitaalinsa. Ennenpitkää hän tarjoisi sovintoa. Silloin he jakaisivat maan kahteen myyntialueeseen, hinnat kohotettaisiin jälleen luonnollisiksi. Ja taistelu oli voitettu.

»Kohta, kohta… ratkaisun täytyy tulla», hän hoki itsekseen ja jännitti askel askelelta luottonsa äärimmilleen. Jänkälän mukana-olo teki uskottavaksi, että heilläkin riitti kapitaali tasavertaisesti kilpailijan kanssa. Ja laadultaan heidän tuotteensa kestivät vertailun koska tahansa. Vielä ei ollut hiventäkään menetetty lopullisesta voitosta.

Taloon poikkeilevat kauppamatkustajat toivat hyviä viestejä. Suomalaiset liikemiehet seurasivat taistelua suu messingillään. »Koroita veli, osakepääomaa… osakkeita kauppaan ja menevät kuin kuumille kiville», kehoittelivat. Iivari pudisti päätään viisaan näköisenä.

»Ähää, poikaa», ajattelivat, »aikoo syödä yksin koko saaliin, nahkoineen, karvoineen… peevelin poika». He eivät tietäneet, että Iivari kieltäytyi tuntonsa pakosta. Hänen mielestään oli edesvastuutonta keinottelua vetää sivullisia tappionvaaraan äärimmäisen uhkarohkeassa yrityksessä. Ei, tämä oli hänen taistelunsa… sekä voitossa että tappiossa.

Artturi ilmoitti tavan takaa, mitä huhuiltiin kaupungin liikepiirissä.

»Kaljupää ei uskalla enää mennä suomalaiseen saunaan, pelkää halvausta!» hän huijasi puhelimessa. »Me sitten ollaan vasta aika poikia Kokkolasta! Hei sun, poika, terve.»

»Jatka poika», tärähytteli Jänkälä. »Täällä nousee sähkölaitos kuin tuomiopalatsi Krookille ja Merthenille. Patruuna veisaa viimeisiä virsiä ja Merthen on pirunmoisissa takuissa. Minä pehmitän herran selkäpuolta, pidä sinä huolta etupuolesta ja… tyttärestä… ho-hohoo… Jatka! Mutta älä polta, pakana, housujasi. Selvä.»

Iivari alensi vielä kerran ja lähetti kiertokirjeet ensimmäisinä juuri Vargenin taatuimmalle ostajajoukolle, saadakseen ukon sitä nopeammin ärsytetyksi ja tekemään päätöksensä.

Alkoi odotus. Hänen hermonsa olivat jo katkeamaisillaan. Viimeiset punnukset oli pantu vaakalautaan. Jos niistä yhtäkään varomattomasti liikahuttaisi, romahtaisi koko yritys.

Iltaöistä hän ei saanut unta. Tuijotteli ikkunasta tai kiipesi torniin, josta katseli Verna neidin ikkunaa. Mutta kertaakaan hän ei pyrkinyt rakastettuaan lähestymään.

»Minulla ei ole oikeutta saattaa häntä vaikeuksiin, moitittavaksi, ehkä solvattavaksi», hän toisteli itselleen ahmiessaan näännyttävän nälkäisenä pienen kamarinikkunan sinertävää valoa. 'Ennenkuin olin oikein avannut silmänikään'… hän muistelee Vernan sanoja ja näkee jälleen hänen kasvonsa, tummat hiukset hajallaan, silmäripset unesta raskaina.

Palatessaan yöllä kotiin tapaa Iivari Siviä neidin yhä useammin valvomassa, silmät itkettyneinä. Hänen nukenkasvonsa ovat Iivarin huomaamatta jostakin syystä rutistuneet. On kuin niiden korein vahakerros olisi alkanut lohkeilla. Ja lemmikinsini silmissä on entistäkin haalistuneempaa.

»Mikä teitä vaivaa?» kauppias kysyi kerran puoliksi ärtyneenä.

»Mikäpäs minua», neiti vastasi liioitellun alakuloisesti, »ettei vain kauppias itse olisi joutunut…»

»Ja mihin?» Häntä ei suututtanut mikään sen enempää kuin kauttarantain puhuminen.

»Mitäpäs minä…» jatkui haikea voivotus. »Minä vain tunnen sillä tavalla», tuli äkkiä tarmokkaammin. Hän painosti kolmatta sanaa särähtävällä äänellä. Ja poistuessaan katsoi punareunaisilla silmillään voimattoman syyttävästi.

»Ja mitä tämä tällainenkin… kaiken lisäksi?» mutisi kauppias, mutta ei jaksanut pitemmältä asiaa ajatella.

Mies on tullut suorastaan taikauskoiseksi. Ensi kerran elämässään hän kuulostelee harakannaurua, ikäänkuin se tarkoittaisi häntä. Ja ensi kerran eräät ihmiset kammahduttavat hänet.

Syyskuisessa iltahämärässä lössöttelee puodinovesta Joonas Tassi. Tulee lompsahtelevin askelin myymäpöydän eteen ja ojentaa velton kätensä. Silloin vasta kauppias hänet tuntee.

»Konkurssihaaska!» Hän saa vaivoin pidätetyksi sisäisen huudon hampaittensa taakse.

Vieras kääntyilee ja mittailee hyllyjä silmillään. Hänen litteä nenänsä näyttää nuuskivan salattuja kätköjä.

»Taitaa olla… suurikin varasto?» honottelee.

»Onhan sitä.»

Joonas Tassi panee tupakaksi.

»Eikähän se tehtailija tainne enää kauan näitä pöksäkauppoja…»

Iivari koetti nauraa.

»Jo taitaa Tassi haistella haaskanhajua… Turha vaiva.»

»Eipähän mitä… poikkesin vain tuossa mennessäni, jos niinkuin muutenkin tulisi myymistuuri… Sattuuhan sitä, sattuuhan sitä…» Veti tupakkansa loppuun, ojensi kättänsä ja läksi.

Kauppias käveli silmät rypyssä työpöytänsä ääreen ja alkoi taas laskea jo sata kertaa laskettuja numeroitansa.

Aamuyöstä hän havahtuu tuon tuostakin levottomasta unenhorrosta, katsoo vähän väliä kelloa. Aika kulkee hitaammin kuin etana. Se tuntuu matelevan taaksepäin. Äsken se näytti jo olevan seitsemän ja nyt taas… tunti tuskin puolessa. Lepiköstä räjähtää harakannauru. Veret sävähtävät, hermot pingoittuvat. Hän ei voi pysyä vuoteessa. Lähtee kuljeksimaan asemalle päin, vaikka postijuna saapuu vasta yhdeksältä.

Asemalle! Sieltä täytyy ratkaisun tulla, postissa tai sähkösanomana.

Kerranhan tuon haulipohatan täytyi taipua. Hänen täytyi.

Päivät ja viikot hän sai tällä tavalla kulkea jäsenet lamassa. Ei ollut mahdollisuutta enää tarttua yhteenkään uuteen otteeseen. Hän oli kerta kaikkiaan tullut laskujensa rajalle. Tehdas vain jatkoi käyntiään. Se oli suljettava viikon, viimeistään kahden kuluttua, jos aikoi säilyttää edes rehellisen ihmisen maineen, säästyä konkurssista.

Iivari kantoi ensi kerran elämässään voimattoman toimettomuuden kiristäviä kahleita. Kulkea puolittain tainnoksissa ja näytellä ulospäin toimeliasta tehtailijaa! Se oli hänen luonnolleen enemmän kuin vankilaa. Se oli roviolla palamista. Hänessä alkoi vähitellen horjua kaikki muu paitsi aivot ja eräs lähtemätön kirkkaus kuumeisen silmän pohjukassa.

Taas turha käynti aamujunalla. Ja turha päivänpitkä odotus. Iivari Takala istuu iltapäivällä pöytänsä ääressä ja piirtelee kynällä ajatuksettomia numeroita. Hän laskee niitä yhteen. Ne nousevat suunnattomiin summiin. Hän kertoo, yhä hirvittävimpiin. Ne ovat olevinaan hänen tappioitaan. Ooh, nuoko tappiolukuja! Kynä vetää niiden yli paksun moninkertaisen viivan. »Tappio on toisaalla…» hän huokaa ja nousee raskaasti.

Puhelin soi pitkään. Kuulotorvi otetaan käteen haluttomasti.

Äkkiä kuuntelijan rannesuonet jännittyvät. Asemalta? Sähkösanoma?

Hänelle luetaan: »Ukko selvä. Huomenna tullaan. Heleijaa. Artturi.»

Sähkösanoman lukija hymähtää. »Toistakaa», sanoo kuuntelija. »Kiitän», hän päättää lyhyesti. Yhdellä iskulla hän on saanut takaisin koko tarmonsa. Tekee tuokiossa sopimusluonnoksen, jonka hän on valmiiksi ajatellut jo sadat kerrat, ja painaa Jänkälän luo.

Vasta pimeässä hän palaa. Nousee rantatietä. Tulee Merthenin sillan kohdalle. Voittamaton halu hiipiä Vernan ikkunan alle ja kertoa hänelle onnellisesta sanomasta naulitsee hetkeksi hänet sillankorvaan.

Ei, ei… ei sittenkään, hän ei halua tulla hiipimällä sen herran saarelle. Ei, vaan kohta… kaiteilla kivillä laskettua siltaa pitkin, käsissä aseet ja valtakirjat. Matka jatkuu.

Seuraavana päivänä, ennen päiväjunan tuloa Iivari järjestää konttorihuoneessaan kynät, paperossit, sikarit ja istuimetkin huolellisesti paikoilleen. Jo aamulla hän on ottanut ylleen parhaan pukunsa. Ja istuu nyt akkunan vieressä. Tänään, tänään hänen elämänsä ratkaistaisiin onnen puolelle! Hän ei osaa muuta kuin ihmetellä edellisten viikkojen tuskanpäiviä.

Jänkälän kääsit ajavat lujaa vauhtia alamäkeä. Odottaja kavahtaa seisaalleen. Menee eteiseen ja avaa ulko-oven. Vastaan töytää Jänkälä retuuttaen käsipuolesta Artturi Toikkaa, joka seuraa nöyrästi, kasvot itkun sekaisessa irvessä. Hän viittaa avuttomasti käsillään kuin aikoisi jotakin selittää. Mutta Jänkälä työntää yhä ja heittää uhrinsa kamarin sohvalle.

»Tuosta nulikasta ei ota selvää pirukaan!» hän tuhahtaa murahtaen ja istuu pätevissään keinutuoliin.

»Jotakin on tapahtunut, jotakin saatanallista», pusertuu Iivarin aivoihin. »Missä on Vargen?» hän kysyy lyhyesti.

»Se on sitten vasta piru miehekseen, oikea juutalaispiru, kaljupää rappi, Ristuksenpettäjä!» kiukutteli ja voivotteli Artturi, nikottaen ja hakaten päätään rystysillään.

»Missä hän on?»

»Missä ja missä? Matkalla! Tai… pukinparta sonnien välissä… kas näin ikään…» Ja Artturi parka hapuili toivottomana olemattomia haiveniaan, muka matkien Vargenia.

»Puhu heti ja kaikki!» Jänkälä karjahti ponkaisten Toikan luo ja ravistaen hartioista.

»Kyllä se tuli, mutta.»

»Kerro», käski Iivari synkästi.

»Katsokaas nyt, hyvät veljet. Se soitti eilen ja sanoi: 'Olen valmis myyntisopimukseen. Voitteko lähteä huomenna päiväjunassa, te kun, kuulemani mukaan, olette myös pääosakkaita, niin…'

»'Jaha, jaha', ajattelin minä… 'ei meitä petetä' ja lauloin muina miehinäni: 'No jaa, no, niin… onhan tässä vähän muitakin matkoja sinnepäin.' Ja sitten minä sähkötin. Ja sitten… asemalla tavattiin, jetsulleen, kuten liikemiesten sopii. Ja ukko oli höyli kuin narinkkajuutalainen, noin vain, kas näin…»

Artturi alkoi tehdä käsillään matkivia eleitä, ikäänkuin päästäkseen jatkamasta vaikeata tunnustustaan.

»Älä vikurtele, lurjus!» Jänkälä tärähti.

»Vikurtele ja vikurtele… Kuka siinä vikurteli? Ei kukaan muu kuin se peevelin rilliniekka. Melkein otti käsikynkästä ja vei vaunuun, tietenkin toiseen luokkaan… No, niin.»

»Siinä sitten istuttiin herrat vastakkain, ja minä tarjosin Fenniaa… Ja se sytytti, kuten tuleekin… kohteliaan miehen. No, ja… eikä siinä sen kummempaa.»

Iivarin kärsivällisyys oli katkeamaisillaan. Mutta hän seisoi liikahtamatta.

»Minä kun aloin ylistellä meikäläisiä laitoksia. Näyttelin valokuvaa haulitornista. Ja sekös nyökytteli: "Komeata on, onpas siinä…" Taputteli olalle, noin vain, noin ikään… Ja ottipas ehtahopeisen taskumatin ja sanoi väpäytellen parrastaan: 'Kun tässä nyt tullaan melkein kuin yhtiötovereiksi, niin…' No, mitäs minä? En suinkaan minä ruvennut loukkaamaan ystävällistä ihmistä. Häh? No niin…»

»No, jaa, ja sitten sinä ryyppäsit kuin porsas», sanoi Jänkälä.

»Se on sitten vasta emä vale! Ei muuta kuin kierretään auki ruuvi ja siitä samasta vekineestä noin vain… sivumennen putkahti pystyyn oikea helkutin hieno hopeapikari, ja sitten, no niin… maistettiin pari tippaa ja… jatkettiin tietenkin keskusteluja…»

Iivari alkoi kävellä. Pysähtyi tuijottamaan akkunasta. Jänkälä seisoi muurin luona kädet puuskassa.

»Ja annapas olla! Oltiin melkein jo kuin veljeskannalla. Niin, tuota… puhuttiin parhaillaan afäärielämän vaikeuksista ja tästä elämän souvista ylimalkaan, ja miten ollakaan… rupesin ukon kanssa vähän metkuilemaan: 'Juuri niin, niin se on… että oikea afäärimies elää alvariinsa tätä yhdettätoista hetkeä', sanoin… 'En oikein ymmärrä', ukko tokaisi. 'No sitä vaan, että taisipa olla meilläkin jo vähän niinkuin viimeiset tuutissa', nauroin, enkä minä sillä sen kummempaa, noin vain… aioin kaverillisesti vähän härnätä ja keplotella ukkoa paljastelemaan asioita. Mutta siinäpäs olin oma nenä ongessa. Ukko kiersi taskumatin ruuvin tiukasti kiinni, veteli partaansa ja killisteli rilliensä takaa, eikä sanaakaan, ei sanaakaan päästänyt pitkään aikaan hampaittensa välistä. Rupesin siinä kautta rantain vähän korjailemaan sanojani. Mutta ei! Ei siinä enää auttanut enkelinkään kieli, ei vaikka olisi ollut arkkienkelin pasuunatorvi… Ei! Se oli muuttunut kerta kaikkiaan selväksi piruksi. Ja mitäs teki tultaessa väliasemalle? Napitti takkinsa, nosti borsalinoaan, noin vain, näin ikään… Ja käski sanoa terveisiä. 'Viekää terveisiä kauppias Takalalle, että valitsee seuraavalla kerralla itselleen soukempisuisia yhtiökumppaneita.' Niin, sillä tavalla! Ja nauroi suu vinossa kuin jäniksellä. Ja-ja-ja… sitten se… jänisti. Luikahti asemalle ja jäi, jäi… kuuletteko, jäi tulematta! Jeevelin peeveli, veljet! Tässä istun enkä muuta voi…»

Siihen lysähti sanomattoman onnettomana Artturi Toikka.

Iivari tuijotti yhä akkunasta. Mitään ei ollut enää tehtävissä. Tilanne oli naurettava ja toivoton. »Kirottua ja naurettavaa», puri hän hampaitaan. Mutta mitä se auttoi? Elämä oli huvikseen pyörähyttänyt sattuman hyrrää ja sipaissut sivumennen hänen tuulimyllynsä pirstaleiksi. »Narri», hän ähkäisi hetken kuluttua. Mutta mitä enää sekään auttoi? Hän tiesi nyt vasta, että yksi narri voi tehdä narriksi kymmenen selväpäistä miestä. »Narri!» suutahti hän vielä kerran itselleen ja jatkoi tuijottamistaan, välittämättä Jänkälän yrityksistä aloitti keskustelua.

3.

Iivari Takalan tähänastinen kamppailu oli hänet opettanut näkemään vasta raja-aitoja ja kuiluja. Eikä hänellä ollut aavistustakaan siitä, että sydämet voisivat olla purppurarintaisia lintuja, jotka lentävät vapaasti toistensa luo, yli kuilujen, yli vuorien, ohi huimaavien tornien ja suunnattomien merienkin taakse.

Merthenin tytär oli tullut hänelle epäjumalaksi, jonka jalkojen juureen tuli kantaa satumaiset aarteet ja voittojen kunnia, ennenkuin saattoi hänelle edes sydämensä rehellisesti avata.

Ja nyt… ylpeän, epätoivoisen ja rohkean taistelun jälkeen, ratkaisevan voiton kynnyksellä, herruuden portilla, jonka sisäpuolella hän olisi kyennyt riistämään mahtavalta kilpailijaltaan puolet maasta omaksi valtakunnakseen, juuri nyt hän oli sortunut maahan, takaisin kyläkujille ja maantien ojaan, yksinäisen akan yksinäiseksi pojaksi.

Tosin olivat hänen tilikirjansa selvät ja tunto puhdas. Olihan vielä komea kauppatalo. Vähittäiskaupan varasto oli muutettavissa rahaksi ja tukkukaupan puolella oli laajalti varmoja saatavia. Tuosta kaikesta jäi osa vielä puhtaaksi omaisuudeksi, vaikka haulitehdas olikin pakko myydä tuskin rakennusaineittensa arvosta.

Hän kykeni siis jatkamaan ainakin luoton turvissa liikemiesuraansa.

Mutta hän oli sittenkin kärsinyt enemmän kuin liiketappion. Hän oli tullut narriksi. Heille naurettiin. Toikan narrinteko oli levinnyt monenkarvaisina juttuina kaupungista käsin maaseudulle saakka. Ja ennenkaikkea tänne… Merthenin ja Krookin seurapiireihin.

Thure Gavelius ja Bertil Krook nauroivat hänelle vasten naamaa tavatessaan maantiellä. Ja Krookin totijuhlissa oli, kuulema, hovinarri Lasse Snöre esittänyt Vargenin loistotempun kuplettina, jolle koko herrasjoukko oli nauranut haljetaksen. 'Moukat', 'kollot' ja 'nousukkaat' olivat päässeet irvikuvina herrasseuraan.

»Ja ehkäpä äpärätkin! Kyllä kai, tietenkin… kuinkas muuten», kuvittelihe Iivarin katkerassa mielessä. Häpeä oli tappaa hänet. Täytyi paeta, paeta! Samalla tavalla kuin kerran kotokylästä. Häpeässä!

Jäädä rakastettunsa läheisyyteen nuolemaan haavojaan häväistynä koirana! Ei koskaan…

Ennen vaikka korpeen tai… maailmalle, hukuttautumaan vähäpätöisten onnenonkijain suureen laumaan…

Tällaisissa mielialoissa Iivari Takala selvitteli tappiotilinsä ja valmisteli muuttoa kaupunkiin.

Routaisena syysiltana hän nousi viimeisen kerran aution torninsa ylimmäiseen kerrokseen, odotellessaan yöjunan tuloa. Hänen täytyi saada ahmia vielä kerran tuon pienen akkunan valoa sinisten uutimien takaa.

Jos joku olisi nähnyt hänet tuossa… nousemassa levottomin askelin taskulamppu kädessä kerros kerrokselta, olisi hän näyttänyt yhtähyvin mielenhäiriöön joutuneelta itsemurhantekijältä kuin lemmenkohtaukseen kiirehtivältä rakastajalta. Himo tuntea eroamisen tuska ytimiin saakka poltti hänen kasvojaan, jotka kuitenkin olivat vain kosteat kylmästä hiestä.

Se välimatka, joka oli ollut aina hänen ja muiden ihmisten välillä, oli revähtänyt mitattomaksi tyhjyyden kuiluksi. Se täytyi kuitenkin mitata! Pohjaan saakka… toivottomilla silmillä, rannasta rantaan avuttomilla käsivarsilla…

Jollakin tavalla juuri niillä, avuttomuuden käsivarsilla, oli hän ylettyvä mustien vesien vastarannalle ja kouraiseva itselleen… jonkin ihmeen avulla surullisen hymyn rakastettunsa kasvoilta tai… hetkeksi ojentuvan käden tai edes… kylmän korun hänen hiuksiltaan.

Mitäänhän muuta hänellä ei ole oikeutta pyytääkään…

Ylhäällä on tyyntä ja kylmää.

Mutta alhaalta Merthenin saarelta tulvii valoa tavallista enemmän. Ja äkkiä… torvisoittokunta kajahuttaa tanssikappaleen. Värilliset paperilyhdyt reunustavat laajaa kuistia. Koko rakennuksen pituudelta nousevat niiden loistavat pallot kuin raskaat hedelmät yli puutarhan ja päätyvät lipputangon huippuun, muodostaen rakennusta kohti levitetyn säteilevän jättiläisviuhkan. Ja tuolla, lipputangon juurella, istuu köynnöslavalla soittokunta.

»Niin, tanssia! He juhlivat… suurten herrain malliin. Niin, he tanssivat, tanssivat…» Ja tähän ajatukseen juuttuu katselijan koko mielikuvitus.

»Thure Gavelius… Tuure Kunnar! Hän kumartaa parkettilattialla ja vie tanssiin Verna Merthenin… Niin, niin… kas, vaan… miten taitavasti he liihoittelevat satojen katseitten saattamina. Ja Bertil herra odottaa vuoroaan… Kyllä se tulee, tuleehan toki. Hän nojaa ovenpieleen ja arvioi jo edeltäpäin raukein elostelijankatsein kaunotarta… Sopii yrittää, harvinainen saalis, niin, niin… sangen arvokas ja harvinainen… Mutta helppo, tietenkin helppo Bertil Krookille, maanmainiolle naisten hurmaajalle… Ja sitten toiset! Kokonainen armeija toinen toistaan hienompia hännysniekkoja, ritareita ja maailmanmiehiä isiensä armosta, aviossa syntyneitä, täsmälleen oikealla ajalla… ei kynnenmustukaisen tahraa frakinrinnuksella, ei nimessä, ei suvussa, eikä koskaan häpeänpaloja kurkussa… eikä taakkoja hartioilla…»

Soitto lakkasi. Iivari nojasi kaiteeseen ja kuulosteli synkkänä kuin salakyttä korvessa. Kaukaista ääntensorinaa… Puutarhassa nuoria pareja… Hän kääntyy poispäin. Mutta hän kuulee. On kuulevinaan juhlasalista lauluntapaista.

»Mitäpäs muuta, tottahan toki… Narri parka esittää loistonumeroaan postikorttikauppiaista, laukkuryssistä ja äpäristä…»

Hän ei kuule, tulevatko aploodit. Mutta totta kai, mitenkäs muuten… kuvittelevat hänen kiusatut korvansa. Tuolta alhaalta ilkkuvat valonsäteet ovat sokaisseet hänet, sieltä tulevat äänet ovat särkeneet hänen korvansa. Aistien tiehyet valuttavat häneen vain myrkkyä. Ne eivät lopulta välitä hänen tajuntaansa muuta kuin yhtä ainoata katkeraa tunnetta: Verna Merthen on hänet pettänyt, juossut tanssimaan hänen häpäisijöittensä kanssa ja Tienaamaan, niin… Tienaamaan koko sielunsa häneltä pois… toisille…

Kun hän astui askel askelelta portaita alas ja laahusti asemaa kohti, jäi siivetön tuulimylly tuijottamaan hänen selkäänsä kuin raajarikko, kädetön ja tunnoton, olento, joka jo iäkseen on lakannut taistelemasta ja mitään kaipaamasta.

»Ihmeitä, mukamas… Ei tällä kamaralla», kohautti hän vielä kerran hartioitaan pimeyteen katoavassa tienmutkassa.

YHDESTOISTA LUKU.

1.

Ei ole kulunut vielä kahtakaan kuukautta Iivari Takalan kaupunkiin muutosta, mutta neiti Syrjäsen lemmikkisilmät ovat jo kirkastuneet entiselleen. Itkut ovat kaukana. Pienten kasvojen hipiä on jälleen raikastunut ja rusottaa poskipäillä kainona punerruksena. Ja neitseellisen kapea pitsi sujahtelee taas lomahetkin näppärissä sormissa.

Mutta pienetkin lepohetket ovat entistäänkin harvinaisempia. Hän on nyt arvoltaan kassanhoitaja, ja hänellä on oikeus kirjoittaa per procura, ei siis mitään sen vähempää kuin isäntänsä oikea käsi. Mutta siksipä juuri… Jo kello seitsemältä aamulla hän tulee konttoriin ja suorittaa siivoamistyöt, hoitelee konttorihuoneen etuosaan perustettua pientä teekauppaa, jonka on määrä peittää konttorikulut; pyörähtää jo ostajan kääntyessä takaisin pulpettinsa ääreen kirjeenvaihto- ja kirjanpitohommiin, ottaa puhelimessa tilauksia ja suorittaa omin käsin pienempien lähetysten pakkaustyötkin. Pankkiajan lähestyessä tulee hänen pieni Aili sisarensa myyjättäreksi, ja Siviä neiti juoksee pankkiasioille ja pelastelee tuon tuostakin isäntänsä vaikeista tilanteista, joista tämä, alinomaa kiertäessään kundien luona, ei aina saa tietoakaan, ennenkuin ne jo ovat onnellisesti järjestetyt. Ja niistä kertoessaan katsoo Siviä neiti isäntänsä silmiin kuin hakeakseen näistä auringonpilkkeitä. Hän ei tiedä mitään onnellisempaa kuin olla tuon kalvistuneen miehen pieni uskollinen kotikoira. Eikä hän halua mitään sen parempaa palkkaa kuin ansaita joskus väsähtänyt hymy yksinäisten iltaöittensä hiljaiseksi iloksi.

Olipa Siviä neiti osannut keksiä pieniä temppujakin tuodakseen edes jotakin kodikkuutta herransa elämään. Tällähän ei ollut oikeata asuntoakaan. Heittäytyi aamuöiksi pitkälleen pienen varastohuoneen kapealle vuoteelle, jonka ympärillä oli hyllyillä kangaspakkoja ja monenkarvaisia pahvilaatikoita, laattialla teelaatikoita, kahvisäkkejä ja pakkalaatikoita, vieläpä maanviljelyskoneiden tarveosia jos jonkinkokoisia.

Siviä neiti pyyteli isäntäänsä milloin itsensä milloin sisartensa nimi- ja syntymäpäiville. He istuivat silloin kahden posteljooni Syrjäsen ainoassa kamarissa koreasti somistetun kahvipöydän ääressä. Ja emäntä oli asettanut piirongin kulmalle hienoimmat kirjansa: »Ajatelmia elämästä» ja »Ollos iloinen elosi tiellä». Onnentoivotuskortit taas sijaitsivat akkunan luona pienellä kukkapöydällä, jolta ne otettiin joka kerta katseltaviksi.

Sellaisina iltoina uneen vaipuessaan hän kuvitteli olevansa kihloissa… nuori morsian, jonka pään yllä häämötti ihanasti myrttiseppele ja valkea huntu. Ja sellaisten unien jälkeen tuli hän työhön kaksin verroin ahkerampana.

Niin hän nytkin, ensilumen sataessa kadulle, seisoo pienillä tikapuilla ja järjestelee hyllyjä.

Artturi Toikka levähyttää oven auki ja pinkaisee sisälle kädessä päivän aamulehti.

»Onkos neiti jo nähnyt? Kalle Hoppa on voittanut komian lesken ja lesken sängyn ja lesken putiikin, noin vain… sivumennen reklaamilla. Jeskandeeraa!»

Asiainmeno oli ollut nimittäin sellainen, että Kalle Hoppa, ävertymistään äverryttyään, oli hänkin muuttanut kaupunkiin ja heti ryhtynyt jatkamaan omalaatuista neronuraansa.

Oli perustanut pelikorttien, unikirjojen, jännitysromaanien, »seuranäytelmien» ja »kansallisten laulukirjojen» kustannusliikkeen sekä pystyttänyt paperi- ja kirjakaupan, jossa oli myös erikoinen antikvaarinen osasto.

Liekö ollut sattuma vai nerollinen näkemys, joka tapauksessa oli hän avannut liikkeensä kadunkulmassa, jonka vastapäätä sijaitsi leskirouva Toivaisen pieni, mutta vakavarainen paperitarpeiden kauppa.

Ensi päivästä lähtien Kalle Hoppa oli aloittanut säälimättömän kilpailun. Aamulehdessä seisoi kuvallinen ilmoitus, joka pian teki uuden kauppiaan päivän sankariksi. Siihen oli kuvattu pyylevä naisihminen — reikäleipä kaulassa ja viereen nöyrännäköinen mies, joka kurkotti rouvasihmisen täysinäistä leipää. Alla oli teksti: »Kalle Hoppa on saapunut.»

Seuraavassa reklaamissa oli samat hahmot, mutta mies oli jo lohkaissut loven rouvasihmisen leveään leipään. Eikä alla ollut muuta kuin Kalle Hopan nimi ja liikkeen osoite. Mutta koko kaupunki oli jo käsittänyt asian. Se nauroi. Seuroissa ei puhuttu muusta kuin lesken ja sukkelan kauppiaan kilpailusta. Kaduilla naurettiin, rouva Toivaisen akkunan alla naureskeltiin. Ja Kalle Hopan puotiin virtasi uteliasta väkeä.

Reklaamit jatkuivat. Pala palalta soukkeni rouva paran leipä. Lopulta ei hänellä ollut enää kuin pieni kannikka kädessä.

Toivaisen rouva oli pakahtua harmista. Hän kävi kilpailijansa luona uhkaamassa kanteella kunnianloukkauksesta. Mutta Kalle Hoppa kumarteli kohteliaasti ja näytteli liikettänsä. Rouva poistui epätietoisena. Mitäpäs siinä kanteetkaan auttoivat. Hänen nimiänsä ei ollut mainittu, eikä se kuva ollut edes hänen näköisensä.

Mutta jollakin tavoin hän tahtoi kostaa. Painatti hänkin reklaamin. Siinä oli yläkulmassa puhdas siropiirroksinen sydän, jonka alla luettiin: »Parhaat lemmenkortit saadaan Alma Toivaisen tunnetusta ja tunnustetusta liikkeestä.» Ja alakulmassa oli kuva äijänkäppyrästä, joka katseli toivottomasti taivasta kohti.

Mutta jäikös Kalle Hoppa vastauksen velkaa. Seuraavassa ilmoituksessa oli taas miehen ja vaimoihmisen kuva. Ja nainen tarjosi miehenkuvalle, jonka alla seisoi 'Kalle Hoppa', herttaisesti hymyillen siropiirroksista sydäntä.

Rouva Toivainen oli suuttunut yli äyräittensä. Hän oli tuoksahtanut suoraan kilpailijansa puotiin ja toraillut ankaralla äänellä, kunnes oli pillahtanut vainotun leskivaimon haikeaan ja hellyttävään itkuun.

Tämä kohtaus oli nyt ollut viikon verran maukkaana puheenaiheena kaupungissa. Ja nyt… kaikkien ihmeeksi ja Artturi Toikan suureksi iloksi, juuri tämän päivän aamulehdessä on kihlausilmoitus: Alma Toivainen ja Kalle Hoppa.

»No, nyt siitä vasta patruuna paisuu», touhusi Toikka Siviä neidille. »Saattepas nähdä, sanokaa minun sanoneeni, että Kalle Hoppa istuu kohta vaikka… teatterin johtokunnassa, sillä se poika ymmärtää sekä taiteet että lesket, ja nyt sillä on, millä kirjoittaa poikkipäin, kun tarvitaan… sanokaa mun sanoneeni», heitti hän vielä kääntyessään ovelle.

Mutta alkoi samassa hyräillä mielilauluaan:

»Ja nuoren miehen elämä on silkkipumpulia…»

2.

Elämä antaa meille sittenkin aina siivet.

Jos se toiset, pilviä tavoitelleet, murskaa, antaa se sijaan toiset, tosin aluksi laahaavasti lentävät, mutta kauaksi kantavat.

Niiden varassa me liikumme kummallisina kaksoisolentoina.

Me lennämme yli maallisten maisemain, kuten ennenkin. Mutta me näemme puut ja pensaat, kukat, laaksot, eläimet ja ihmiset entistä selkeämmin kuultavassa, läpitunkevassa valossa. Me viistämme vettä, etenemme yli ulapoiden, kuten ennenkin. Mutta vedet avautuvat allamme uudennäköisinä, syvänsinisinä ja pohjattomassa rauhassaan ylhäisinä.

Ja parhaimpina hetkinämme me silloin näemme läpi näkymättömänkin… jonnekin, jonka jotkut ovat ristineet Ikuisuuden rannaksi.

Samalla tavalla, kaksoisolentona, oli elänyt viime ajat Iivari

Takalakin.

Hän järjesteli asioitansa, tapasi ihmisiä, kävi kauppaa ja teki sopimuksia, kuten ennenkin. Olivatpa vapaahetket hänelle entistäkin harvinaisempia.

Mutta hänellä ei ollut samanlaista sisäistä kiirettä kuin aikaisemmin. Hän ei välittänyt enää välimatkoista ja näki ihmiset tuossa… edessään, alapuolellaan… selkeästi ja rauhallisin aivoin.

Tämän vuoksi juuri oli hänen toimintansa entistä määrätietoisempaa. Hän oli jo hankkinut nuoren matkustajan palvelukseensa, etupäässä maaseutua varten. Omalle osalleen hän oli ottanut suurimmat kaupungeista. Taas hän näki ratansa nousevan linjasuoraa viivaa loivasti ylöspäin. Ulkonaisesti näytti äskeinen tappio yhä mitättömältä.

Tämä yksitoikkoisia ratakiskoja ja maanteitä haarautuva ja leviävä liike ei ollut kuitenkaan hänen lopullista valtakuntaansa. Sen tiet olivat jo kaikkien kuluttamia. Kerran hän tiesi löytävänsä oman alueensa, joka oli omin käsin vallattava ensimmäisestä peruskivestä alkaen ja rakennettava kerros kerrokselta… sellainen rakennus, joka kestää.

Mutta nyt hänellä ei ollut kiirettä. Oli toistaiseksi etupäässä tarkasteltava ympärilleen.

Pieniä ja suurempia suomalaisia yrityksiä oli nousemassa kaupungin joka kolkassa. Eräs suutarinverstas oli jo laajentunut kenkätehtaaksi, ja toisia oli parhaillaan nousemassa. Entiset karvarimestarit alkoivat muodostella yhtiöitä luodakseen parkkitiinuistaan oikeita nahkatehtaita. Korjauspajat pyrkivät laajenemaan konepajoiksi. Ja monenkarvaisia pikkuyhtiöitä nousi, vaurastuakseen tai kaatuakseen, miten milloinkin. Varsinkin juuri muotiin tulleet eläväin kuvain yhtiöt näyttivät muodostuvan keskeymättä pyöriviksi rahamyllyiksi.

Mutta Iivari Takalalla ei ollut kiirettä. Hän antoi rahan kasaantua. Ja odotti. Hän tunsi viikko viikolta kykenevänsä erottamaan ihmiset toisistaan yhä selkeämmin. Ja juuri siksi, ettei hän kiinnittänyt heihin muuta kuin aivonsa.

Hän itse oli jossakin… poissa. Katseli kauas uneliaan hämärälle rannalle, jossa ei kukaan häntä odottanut, mutta joka kuitenkin oli hänen todellisinta elämäänsä.

Tänä iltana kauppias Takala on tullut kotiin vasta lähellä puoltayötä.

Pöydällä palaa enää pieni viheriävarjosteinen työlamppu. Koko muu huone

on pimeässä. Suuret ulkoikkunat ovat puoliväliin himmennettyä lasia.

Yksinäinen katulamppu heittää valonsa jonnekin ohi, katua pitkin.

Häntä, istujaa, ei näe kukaan.

Hän katselee ajatuksettomana käsiään. Ne ovat ohentuneet ja liikahtelevat luontevammin kuin ennen. Laukunkantajan kämmenet ovat siliytyneet ja kädenselän paksut suonet ohentuneet. Hän hymähtää… Mitäpä niillä enää tekisikään…

Kalvistuneilla kasvoillakaan ei läimähtele enää tuo kuriton verentulva, joka oli aina niin tolkuttomasti paljastanut hänen sydämensä juuri silloin, kun se olisi ollut salattava… kaikilta.

Ennenkaikkea häneltä, häneltä…

Istuja sipaisee hiuksiaan ja nousee aikaillen, epätietoisena, mennäkö jo levolle vai jäädäkö. Hän kulkee jo varastohuoneen ovelle. Huomaa vasta, että pöytälamppu on väännettävä sammuksiin. Palaa ja ojentaa kättään yli pöydän… Se pysähtyy.

Ulko-ovelta on kuulunut kiireinen kolkutus. Himmeän oviakkunan takaa näkyy hämärän hämärä varjo. Se käy mustemmaksi, painautuu aivan ovea vasten. Ja taas kolkutus yhä kiihkeämpänä.

Iivari menee ovelle. Hän on nähnyt. Hän tuntee tuon kolkutuksen… eräästä yöllisestä tapauksesta. Mutta hän ei usko mitään… on mahdotonta ajatellakaan…

Lukko aukenee. Ovi vetäistään puoliksi auki, ja sisään pujahtaa Verna Merthen, kasvot kosteasta lumesta märkänä, päällystakilla suuria, vielä sulamattomia hiutalekimppuja.

Iivari peräytyy ovelta. Tuulimylly-vuoren tapaukset lennähtävät takaisin juuri tähän hetkeen ja tähän huoneeseen. Jotakin kuitenkin on toisin… Mitä kaikkea onkaan saattanut tapahtua ihmeellistä tai hirvittävää?

Verna lähestyy kuin muinoinkin… rientäessään vastaan metsäpolulla. Silmät loistavat kosteista kasvoista. Kädet ojentuvat kuin pitkän pitkää ikävää valittaen, kohoavat… kiertyäkseen hellittämättömään syleilyyn…

Iivarikin on liikahduttanut käsiänsä. Mutta ne eivät enää pysähdykään epätietoisina. Nyt on tapahtumaisillaan enemmän kuin koskaan ennen… hän tuntee sen. Hän on kuin paareilta heräämässä.

Ja samassa hän on tukahtua Vernan käsivarsien rajusta syleilystä. Ne eivät enää vain koskettaneet, hänen huulensa eivät enää vain hyväillen hengähtäneet. Kädet puristuivat lujaan, ruumis painautui herpautuen häntä vasten, ja huulet hukkuivat mittaamattomaan suudelmaan…

Heräämisensä sanomattomassa riemussa Iivari kiersi tuon kummallisen, itkevän ja nauravan olennon käsivarrelleen ja vei takahuoneeseen kovan ja kapean vuoteensa laidalle. Taivutti hänen päänsä kasvojensa alle. Katsoi ja katsoi… omana omaisuutenaan. Suuteli suutelemistaan kuin eksynyttä lintua. Syleili uudestaan ja uudestaan kuin surmaisi saalistaan pitkän pitkäin vaivojen jälkeen. Nuo huulet, nuo silmät, tuo ujosti ylpeä kaula ja hengittävä rinta, nuo suuret kyynelet poskilla ja hyväilevät sormet ja väsyneet käsivarret… ne ovat olleet hänen omiansa aina… Ne ovat tähän saakka nukkuneet valekuolleen unta lasisessa arkussa ja nyt… ties mistä syystä… samantekevää… ne ovat rikkoneet lasiarkut, ajaneet pakoon painajaiset rinnalta ja suutelevat, itkevät, nauravat, värisevät ja syleilevät, kuten olisivat jo sata vuotta tätä hetkeä odottaneet… noidutussa arkussaan…

»Tiedän… nyt sen tiedän», Verna huoahtaa. Hän tahtoo puhua. Hänen huulillaan näyttää värisevän tuhansien malttamattomien sanojen hurma. Hän kavahtaa istumaan. Hänen täytyy saada tunnustaa jokainen ajatuksensa. Ne olivat nyt sekaisin. Mutta ne täytyy tunnustaa. Ja hän noppasi kuin liian innokas vyyhdenkerijä umpimähkään langanpään. Se sujui vyyhdestä oikkuillen, katkesi ja alkoi taas juosta, jälleen katketakseen. Mutta hän ei herennyt. Hän oli tullut selvittämään omaa sydäntään, joka nyt vasta… hänelle itselleenkin oli tullut maailman tärkeimmäksi ihmeeksi.

Niin, he olivat uskaltaneet nauraa hänen rakastettuaan. He olivat häväisseet hänet pilkkalaululla. Ja silloin… Hätäinen, itkettävä sääli oli ottanut hänet valtoihinsa. Niin yksinäisenä ja surullisena hän oli nähnyt rakastettunsa. Ja sitten… kuin suloisesti vuotava haava oli avautunut hänen rintaansa. Päivät ja tunnit olivat käyneet sietämättömiksi. Sillä hän olisi tahtonut juoksemalla juosta hänen luokseen, vaikka mittaamattomaan korpeen ja antaa hänelle koko itsensä, jotta tietäisivät nuo… hienot kavaljeerit, että hän, Iivari, oli voittaja, voimakkaampi kuin kukaan muu, ja että he yhdessä nauraisivat heille kaikille…

Sellaista oli rakkaus. Ja nyt hän tiesi sen rakkaudeksi.

Hän oli nauranut ja tanssinut heidän juhlissaan. Mutta koko ajan hän oli vain ajatellut keinoja, miten päästä rakastettunsa luokse. Ja vihdoin… kuten monet kerrat tyttönä, hän oli pujahtanut akkunasta puutarhaan, juossut lokaista tietä pitkin suuressa hädässä ja sitten… asemalle.

Tuon kaiken ja tuhat muuta seikkaa hän oli ennättänyt kertoa. Lause lauseelta hänen oli tullut yhä parempi olla. Ihan kuin hän olisi vapauttanut itsensäkin, pelastaessaan rakastettunsa suuresta murheesta. Ja nyt hän nauroi lapsellisen onnellisena.

Mutta hetket olivat kuluneet laskemattoman nopeasti. Hänen täytyi ennättää varhaisimmalla aamujunalla kotiin, jotta ei kukaan huomaisi hänen poissa-oloaan. Hänen täytyi… Mutta vielä jäähyväissuudelmiin hän valoi onnentunnustuksiaan, sillä hän oli saanut ensi kerran elämässään puhua tuosta kummallisesta ihmeestä, jota sanotaan rakkaudeksi.

Kun Iivari hetken kuluttua palasi asemalta ja heittäytyi vuoteelleen, oli tuo täyteen ahdettu varastohuone hänestä onnellisen hauska. Hän tuijotti kattoon. Kahvisäkit ympärillä nyhjöttivät kuin uniset vartijat. Puoliksi kuivaneet laatikkolaudat seinävieriltä ja hyllyiltä kangaspakat lemusivat kodikkaasti. Unta ei tullut. Vastapäisestä karkeasta tiiliseinästä alkaa jo aurinko taittaa säteitään. Pahvilaatikoitten värikkäät tehtaanleimat valaistuvat kirpeän punaisiksi kukiksi ja kiiltävät koneosat ja teräsrattaat makaavat loistavin kyljin, kuin olisivat laattialle pudonneita kattokruunuja. Tämä on kaikki huvittavaa sekamelskaa suuren juhlan jälkeen. Merthenin ainoa tytär ja Iivari Takala ovat pitäneet ensimmäisen juhlansa. Se oli tullut ja kiitänyt hänen ohitseen kuin epätodellinen uni. Mutta hän ei enää epäile oikeuttaan omistaa ja rakastaa.

KAHDESTOISTA LUKU.

1.

Thure Gavelius ja kaupanhoitaja Snöre ovat menossa Bertil Krookin krapukesteihin.

Lasse Snöre yrittää kertoa vitsejä. Mutta insinööri Gavelius, joka vasta hiljan on palannut Saksasta, insinöörinpaperit taskussa, hyräilee »Burschenherrlichkeitiä» ja on muutenkin sangen hajamielinen kuulijaksi.

Hän on rakastunut korvia myöten. Ja kuka nyt ei tehtaan insinööreistä olisi ollut rakastunut Verna Mertheniin? Sekin häntä hermostuttaa, ja hänen poissa-ollessaan on tullut vielä jotakin lisää. Ilmassa on sähköä. Huhutaan jostakin viimesyksyisestä skandaalista. Mutta kukaan ei tiedä mitään varmaa. Verna kohtelee häntä jäykästi, ja kauppaneuvos on entistäkin ystävällisempi; ja tuo Snöre, »helvetes spefågel»… hän tietää jotakin, mutta tekee vain viittailuja ja pirullisia grimaaseja. »Olkoot… kyllä siitä selvä otetaan», hän puraisee huultaan ja heittää savukkeensa tiepuoleen.

Mutta hermostuneet mietteet eivät pysähdykään tähän päätökseen. Häntä on jo melkein totuttu pitämään kauppaneuvoksen tulevana vävypoikana. Ja isä-ukko kotona on siitä liiankin varma. Mutta minkäs teki? Valitteli ja valitteli hänen tuhlauksiaan jokaisessa kirjeessään. Ja hänen oli lopulta täytynyt panna rahanpyyntöihinsä sellainen sävy, että hän oli muka Vernan kanssa läheisessä kirjevaihdossa… Ja nyt! Hän oli melkein suutuksissaan itselleen. Oli tullut tottakin eletyksi vähän holtittomasti… Opintokaupungista oli tullut vielä jälkilaskuja. Ja pari selvää kapakkalaskua oli mennyt suoraan isäukolle, ties minkälaisin… 'memorandumein'… Joka tapauksessa oli ukko kirjoittanut hirvittävän saarnan. Ja vihoviimeiseksi kiipeliksi! Hän ei ollut uskaltanut ukolle kirjoittaa selityksiä, vaan… oli sähköttänyt kaksi hullunrohkeata sanaa: »Kihlaus odotettavissa.» Ooh, tätä sekamelskaa! Sisimmässään hän kiemurteli kuin kananvarkaista tullut repolainen ketunraudoissa. Muistuivat mieleen isä-ukon antamat selkäsaunatkin. Ja näiden yhteydessä… jostakin syystä myllynruuhi ja lautakatoksella rähmällään Veentaan Iivari, jonka kasvojen vääristynyttä ilmettä hän ei ollut koskaan saanut kokonaan irti itsestään.

Bertil herran moottorin peräsalonkiin on pöytä katettu koreaksi. Valikoidut jättiläiskravut loistavat kuin panssaroidut vainajat, joita odottaa juhlallinen hautaus. Hautajaisviinat seisovat salongin perähyllyllä loisteliaassa rintamassa. Nelikulmaisessa jättiläispullossa Savon kuuluisaa pöytäviinaa, ribinofka koreilee siromuotoisena kuin ryssäläisen upseerin paraatisaapas, tummat likööripullot, jotka näyttävät olevan armeijan kantaupseeristoa, keikistelevät mahojaan kuin parhaat viinaveikot, ja vihdoin kokonainen pataljoona tavallista miehistöä… uskollisen näköisiä olutpulloja. Esikuntaupseeristo… chambertinit, haut'sautemet ja champagnet ovat jääneet salongin kaappien lokeroihin ylhäiseen yksinäisyyteensä. Saattavat… ilmestyä seuraan korkeintaan aamutunneilla, kun tulee 'korkeitten' maljojen vuoro.

Tämä yö on kuitenkin poikkeuksellinen. Jo edeltäpäin on jyrkästi päätetty harjoittaa etupäässä henkevää keskustelua, ainakin kello kahteentoista saakka, sillä silloin laulaa heidän kvartettinsa serenaadilauluja Verna Merthenille, jonka syntymäpäivä on huomenna.

Tämä ilta oli oleva hienojen gentlemannien juhla.

Mutta isäntä, Bertil herra, oli näkemässä pikku ukkoja jo vieraiden tullessa. Prokuristi Zinck, joka oli siitä kummallinen, ettei ottanut koskaan enempää kuin yhden viinaryypyn tai kaksi konjakkiryyppyä tai kolme likööriryyppyä, oli saapunut jo heitä aikaisemmin ja istui nyt kuivat kasvot halveksivassa ilmeessä katsellen Bertil herraa, joka nyppi olemattomia paholaisia salongin akkunaverhoista, kaula ja koko pää hermostuneesti oinistellen.

Lasse hovimestari oivalsi heti tilanteen ja kaatoi väkisin suuren angosturaryypyn Bertil herran suuhun. Niin oli isäntä jo rauhoittunut neljän muun insinöörin saapuessa ja juhla saattoi alkaa.

Oli jo laulettu pari serenaadiohjelman laulua harjoitukseksi. »Den glada änkan», joksi kaupanhoitaja oli tällaisiksi juhlailloiksi ristitty siitä yksinkertaisesta syystä, että Lasse parka oli eleiltään perin naisellinen, oli jo alkanut vitsailunsa.

Mutta kesken kaiken rikkoi Bertil herra taas juhlatunnelman. Hän alkoi sadatella naapuriansa, sahanomistaja Jänkälää.

»Katsokaa tuonne», hän osoitti ikkunasta vastapäiselle niemelle, »siellä kiertää shakaali, suomalainen shakaali-susi… Muuta en sano… Ei mitään muuta…» hän lopetti kuiskaavalla äänellä ja näytti rauhoittuvan.

Mutta kesken seuraavaa laulua hän kavahti taas pystyyn ja huusi kauhistuneen näköisenä:

»Se syö isäni ruumista vielä haudastakin. Se syö ja syö ja syö…»

Lasse kaatoi hänen lasinsa täyteen vermouthia, mutta juodessaan mumisi

Bertil herra puoliksi itsekseen:

»Minä poltan sen…» Ja lopuksi hän taas huusi huutamalla:

»Minä poltan koko röttelön! Ja kuula ohimoon… skål!»

Mutta Lasse kiepsahti istumaan perähyllylle pullojen keskelle ja alkoi laulaa uutta kuplettiansa.

»Fröken Julie», hän lausui aluksi kirpeällä äänellä, irvisti

Gaveliukselle ja vilkuili muille pirullisen iloisena.

Insinööri Gavelius puri hampaitaan. Siinä se oli… tuo skandaali! Sehän oli selvää… Korkeasyntyinen neiti Julie karkaa akkunasta syysyöhön, juoksee ja juoksee, kunnes tapaa maantienpenkalta laukkukauppiaan, salaisen rakastettunsa. Aamulla hän palaa hienoissa helmoissa heinänkorsia ja sammaleita… Ja laulu päättyi siihen, että neidin korkeasyntyinen isä panee hänet lukkojen taakse, jossa hän nyt ikävöi »laukkuryssäänsä».

Thure herra näki, että kaikki vilkuilivat häneen hävyttömän näköisinä. Hän oli tavallisesti näin nousuhumalassa pelkkää hyvänahkaisuutta. Mutta nyt… tuo harmillinen juttu isä-ukosta ja sähkösanomasta ja jonkinlainen pakko tehdä ratkaisevia tekoja ärsyttivät hänet suunniltaan. Mitä tuo uskalsi rääkyä… tuo akkamainen narri… insinööreille, ylemmilleen.

»Teufel… Knabenlieber!»

Ja hän heitti pikarin Lassea päin. Mutta tämä oli tottunut sellaisiin temppuihin. Kiskaisi taitavasti naamansa sivuun. Ja hoilasi viimeistä kertosäettä huikealla tenorillaan.

Prokuristi Zinck katsoi jäätävän halveksivasti. Thure herra tunsi nolostuvansa ja pelastautui heittäytyen äänekkäästi yhteiseen naurunremakkaan.

2.

»Du bist wie eine Blume, so hold und rein und schön…» oli kantanut ritarillisena rakkaudentunnustuksena Verna Merthenin ikkunaan. Herrat olivat soinnukkaassa kuorossa hurranneet ja kadonneet rantatielle valkoisine housuineen, sinisine takkeineen ja purjehtijalakkeineen.

Tehtaan torvisoittokunta oli jo soittanut juhlakappaleensa ja nuorisoseuran laulukuoro oli laulanut suurella hartaudella »Neito kaunis kultalintu» ja »Sä kasvoit neito kaunoinen» ja päättänyt ohjelmansa ylitsevuotavan tunnelmallisesti laulamalla loistonumeronsa »Mä oksalla ylimmällä».

Mutta vielä seisoi päivän sankaritar akkunassa isäänsä nojaten, äidin istuessa jossakin taempana.

»Odota tyttäreni», sanoi kauppaneuvos, »nyt se vasta alkaakin!» Ja tytär syleili häntä ihastuneena jo edeltäpäin. Ei koskaan, ei koskaan ollut isä tuhlannut hänelle niin paljon huomaavaisuutta… rakkautta kuin tänä talvena ja kesällä… Ja nyt! Mitä kaikkea sieltä vielä saattoi tullakaan…

Samalla valaistuivat suuret heijastajat vastarannalle. Tuli näkyviin säihkyvässä valossa uudenuutukainen lava, jonka taustapylväät oli koristettu köynnöksin. Tyyneen, lämpimään kesäyöhön alkoi kuulua orkesterin soittoa. Ja samalla ilmestyi näyttämölle värikkäisiin kansallispukuihin puettuja tanssijoita ja tanssijattaria. He esittivät sarjan kansantanhuja. Ja katosivat taas iloisessa kulkueessa pimeään yöhön. Valot sammuivat. Se oli mennyt kuin näky. Verna näytti unohtaneen koko talviset surunsa. Sellaista yllätystä ei ollut isä vielä koskaan keksinyt. Hän oli suunniltaan ilosta. Hän pyöritti ympäri huonetta voivottelevaa äitiä ja halaili isää loppumattomiin.

Ja nyt… tuo hänen komea isänsä kumartaa kuin hieno gentlemanni ylhäiselle naiselle ja sanoo nuorekkaasti nauraen: »Toivottavasti kaksikymmenvuotias prinsessamme on armollisesti tyytyväinen hovinsa esityksiin? Tänään on polvistuva koko valtakunta teidän jalkojenne juureen, rakas valtiataremme.» Nyt hän hymyilee kuin viekas ja viisas hoviherra ja iskee silmää äidille, joka nyökyttelee päätään kuin käskystä.

Mutta Verna on tänä hetkenä unohtanut kokonaan, että tässä käydään taistelua perheen tyttärestä ja yltyy itse näyttelemään isänsä kanssa. Hän tekee hovikumarruksen, on löyhyttelevinään viuhkalla polttavia kasvojaan ja tarttuu isänsä käsivarteen kuin valtaistuimelle saatettavaksi.

Todellakin. Koko talvi ja kesä on käyty näkymätöntä taistelua

Mertheneillä.

Kun kauppaneuvos oli yllättänyt tyttärensä syksyllä, tämän palatessa kalpeana ja vaatteet sateesta rutistuneina salaretkeltään, hän oli ensi suuttumuksessa sulkenut tytön lukkojen taakse ja uhannut lähettää hänet heti ja armotta ulkomaille. Tätä varten kutsuttiin kiireellisellä kirjeellä matkatoveriksi kauppaneuvoksen naimaton Juliana sisar, joka oli nuorena harrastanut maalausta ja viettänyt suuren osan elämästään ulkomailla.

Tuomiosta kauhistuneena oli Verna viettänyt tuskan päiviä vankeudessaan. Hän ei tahtonut lähteä. Hän ei sallisi viedä itseänsä merien taakse rakastetustaan. Päivät päästään hän suunnitteli omia keinojaan… pelastaakseen nuoren rakkautensa, joka kaipasi juuri tuota samaa syksyöistä, salaperäistä hurmaa kipeän toivottomasti.

Ja vihdoin… hän keksi sen. Hän alkoi näytellä isälleen pahankurista, huoletonta tyttöhupakkoa. Kuten jo ennen tyttönä, hän aikoi vangita hänet hyväilevillä käsillään. Ooh, hän kyllä osasi… Hän näytteli taas pikku tyrannia, joka ei muusta välittänyt kuin saada tolkuttomat oikkunsa täytetyiksi. Tuollaiset karkaamisjutut hän oli muka jo unohtanut. Oli ollut vain sillä tavalla suutuksissaan, että… Mutta ulkomaille hän ei haluaisi… Kuinka hän voisi olla erossa omasta isästään… ehkä kokonaiset vuodet.

Kauppaneuvos oli helposti nähnyt tyttärensä lävitse. Mutta hän oli ihmistuntija, ja tarkemmin mietittyään hän tiesi voittavansa varmimmin salaisella taistelulla. Tyttären elämä oli täytettävä jollakin muulla… ihailulla, huvituksilla ja loistolla.

Juliana täti sai tehtäväkseen kouluttaa tyttöä alituisena seuralaisena.

Rekiretkiä ja tanssiaisia pantiin toimeen hänen ilokseen läpi talven.

Hän itse sai koska tahansa tehdä tädin seurassa pääkaupungin matkoja ja

tuhlata mielin määrin huvitteluun ja pukuihin.

»Sinun tulee oppia edustamaan perhettä kuin hovin valtiatar», hän selitti tyttärelleen. »Minulla ei ole mitään muuta kuin sinä, ainoastaan sinä», hän lisäsi hyväillen, ja silloin kiertyi todellinen kyynel hänen silmänurkkaansa. Eihän hänellä ollut poikaa perijäksi. Ainoasta tyttärestään hänen täytyi taistella kaikella voimallaan, pelastaa hänet ja oman nimensä liittymästä tuollaiseen kömpelöön ja kaiuttomaan nimeen kuin…

Päivästä päivään kauppaneuvos seurasi tyttärensä kasvoja. Ne näyttivät hurmautuvan uusia pukuja koeteltaessa. Mutta tanssiaisissa ja kutsuissa ne saattoivat jäykistyä uhmaavan kylmiksi. »Turhaan taistelet, isä», ne näyttivät sanovan, »Albert Merthenin tytär ei petä hänkään lupauksiaan…» Ja hän saattoi koko illaksi kieltäytyä tansseista ja näyttää vihamielisen kiusaantuneelta herrojen ladellessa kohteliaisuuksiaan.

»Ei, ei vieläkään», ajatteli kauppaneuvos. Leikin varjolla, huvittavilla kaskuilla tai kertomalla vakavia tapauksia, joissa edesmenneet Merthenit esiintyivät sankareina, hän koetti tehdä eläväksi tyttärelleen suvun perinnäistotuuksia… tahratonta rehellisyyttä ja kaikkeen alhaiseen taipumatonta kunniakäsitystä.

Mutta tällaisten keskustelujen jälkeen kauppaneuvos sai usein ojentaa ankarin sanoin vaimoansa. Tämä oli ollut mukana väkinäisesti, ottamatta osaa keskusteluun, huoahdellut mielenosoituksellisesti ja kerran tokaissutkin puolittain halveksivasti: »Tokkopa lienee kaikki kultaa mikä kiiltää… ylhäisimmissäkään suvuissa.»

Silloin he olivat keskustelleet kauan kahdenkesken…

Mies oli sanonut:

»Aiotko sinä hajoittaa, mitä minä rakennan suurella vaivalla?»

»Jospa tietäisinkin, mikä on hänelle todelliseksi onneksi…» oli huoannut vaimo. »Sinä talutat häntä valheen ohjaksilla. Niin, sitä minä olen huokaillut…»

Albert Merthen oli jäykistynyt. Ja vaimo oli ruvennut repimään vanhaa haavaa:

»Entä jos hän saisi tietää, että kaksi Mertheniä, isä ja poika, lähestyivät alhaisempiansa. Ei rakkaudesta, kuten tyttäremme nyt, vaan alhainen petos mielessä, keinotellakseen tietämättömän tyttöparan sydämellä ja ruumiilla itselleen rahaa ja tavaraa. No, niin? Mitenkäs silloin kävisi sinun rehellisyyssaarnojesi ja sen… horjumattoman sukukunnian? Entä jos minun velvollisuuteni oli se juuri hänelle paljastaa?» Viimeinen lause oli tullut melkein hätähuutona. Se kysymys oli kuukausien aikana näännyttänyt hänen sielunsa, Eikä mies ollut voinut muuta kuin vastata haikeassa tuskassa:

»Ja mitä se auttaisi, rakas vaimoni? Sehän on meidän onnettomuuttamme eikä…»

»Niin, niin… tiedän tuon kaiken», vaimo oli vastannut sortunein äänin. »Mutta… minulle on tullut ajatus, sellainen yhtämittainen painajaisajatus, että meille kostetaan hänen kauttansa, Albert…»

Mies oli hermostunut. Hän oli kohauttanut katkerin ilmein hartioitaan:

»Meille? Siinä tapauksessa kai vain minulle…»

»Ei, rakas Albert… Hän on myöskin minun tyttäreni. Ja minä… rakastan teitä molempia.»

Puolisot olivat hiljenneet. He olivat tulleet toisiansa lähemmäksi kuin pitkään aikaan. Mutta hetken kuluttua oli vaimo jatkanut raskaita aavistelujaan:

»Niin, Albert, jos tarvittaisiin, olisin valmis uudelleen… sinun petettäväksesi. Mutta kerran… keskellä rakkautta, kun ymmärsin, miksi olit minut ottanut, silloin häpesin ja vihasin sinun sukuasi, ja hän, joka oli minun sydämeni alla, vihasi teitä minun ruumiissani… Me vihasimme!»

Merthen oli tyynnyttänyt puolisoaan ottamalla hänen päänsä käsiensä väliin. Ja vaimo oli jatkanut melkein kuin tarinoiden:

»Kun toinen lapsemme kohta synnyttyään kuoli, oli isäni, joka ei osannut vihastaan laata, sanonut: 'Vai kuoli? Niinpä niin… Eikä heistä tule olemaankaan eläjiksi muuta kuin ensimmäisestä… äpärästä…'»

»Älä jatka, älä jatka», oli Merthen rukoillut viimeiseen saakka piinattuna. Mutta vaimolla oli kuin pakko puhua loppuun.

»Ei, ei, vielä on muutakin, jota en ole sinulle koskaan rohjennut sanoa… Kuolinvuoteellaan makasi isä kattoon tuijottaen… ja tarttui äkkiä käteeni ja sanoi kuin ennustaja: 'Se suomalaisveri, jonka he petoksella saivat, on tuleva heidän päällensä. Sillä se oli kuoleman synti.' Niin hän sanoi, ja minä muistan ajatelleeni: 'Niin, se oli synti rakkautta vastaan…'»

Kauppaneuvos Merthen oli istunut pitkän ajan väsyneenä, nääntynein kasvoin. Hänen oli vaikea päästä tasapainoon. Hänen järkensä oli valmis nauramaan tuollaiselle rahvaanomaiselle taikauskolle. Mutta se kykeni kuitenkin hänet masentamaan rinnan pohjia myöten. Siinä uhosi sama raskas suomalainen korpi, joka jylisi ja pauhasi keväisessä jäänlähdössä, huokasi ja uhkasi ylämaista tohisevissa syystuulissa ja hengähteli työläisten ja korveneläjien muodottomilta kasvoilta, karkeasta puheesta, kirouksista ja kulmanaluisten sammumattomasta vihanpalosta. Ja kauheinta oli niiden kuolintapa. Toimittivat talonsa, ottivat mustassa saunassa viimeiset löylynsä, paneutuivat lavitsalleen, järähtelivät viimeiset, homepartaiset 'testamenttinsa' ja odottelivat kuolemaa kuin tavallista rahdinajajaa. »Tulkoon, mitäpäs tästä, työ on tehty, sanottavat on sanottu.» Niiden ajatuksenjuoksu kuoleman ovella oli kammottavan yksinkertaista, yhtä välinpitämätöntä ja leppymätöntä kuin elämässäkin. Kuin luonnon laki! He olivat yhtä sen kanssa eivätkä ottaneet eivätkä antaneet armoa, nuo… ennustelijat…

Tavallisissa oloissa hän kykeni tuota kaikkea halveksimaan. Mutta tällaisina hetkinä, jolloin ne ikäänkuin tarrautuvat imemään verta hänen suonistaan, oli hänen vaikea riistäytyä irti tuon noitahengen siittämästä painajaisesta.

Tuossakin keskustelussa oli hänen täytynyt kokoamalla koota kaikki hermovoimansa, ennenkuin hän oli kyennyt ryhdikkääseen vastaukseen.

»No, hyvä», hän oli sanonut kireän iroonisesti, »sitä välttämättömimmin minun on kaikin keinoin tuhottava tuo huuhkajain huutama ennustus. Ja minä olen sen tekevä enkä salli kenenkään nousta itseäni edes huokauksilla vastustamaan. Ymmärrätkö?»

»Albert, sinä tiedät, etten minä ole koskaan kyennyt sinua vastustamaan… En osaa, en tahdo mitään muuta kuin… rakastaa», oli sanonut lopuksi rouva Merthen. Ja hänen miehensä silmät olivat kastuneet syvästä hellyydestä pitkästä aikaa.

Niin, he rakastivat kaikki tosiansa. Ja taistelivat kuitenkin toisiansa vastaan. Tänäkin yönä, jolloin isä oli tyttärelleen tarjonnut yllätyksiä kuin pienelle ruhtinattarelle ja iloinnut koko sydämestään hänen onnellisesta naurustaan, oli Merthenien talo täynnä näkymätöntä, tukahduttavaa ristiriitojen sähköä. Säie säikeeltä riisti isä Vernan sydämestä sen elämänvoimaisimmat kuidut ja istutti sijalle ohdakkeita. Ja hänen vaimonsa, joka rakasti heitä molempia ja jota he molemmat rakastivat, nyökäytteli päätään ja nauroi yhteisessä valheilossa sielussa alinomainen hätä.

Ja Verna, joka äskeisenä ilonhetkenä hehkui kiitollisuutta ja rakkautta vanhemmilleen, hän makaa nyt vuoteessaan silmät unettomina. Hänet on vallannut tuska. Äsken ja monet kerrat aikaisemmin hän on melkein unohtunut mitättömiin ilonpitoihin. Ne ovat pelkkää katinkultaa ja petosta verrattuna siihen salaiseen uskollisuudeniloon, jonka rinnalla ei saa olla mitään muuta. Miksi hän ei kieltäydy niistä, kalpeana ja nääntyvänä, mutta sydämessä marttyyrin hurmioitunut rakkaus? Hän ei tiedä, vihaako hän itseänsä vai rakastamaansa isää, jonka hän tietää vainoavan heidän rakkauttansa.

Hänen mielensä on kuin yksinäinen tuulennuoliainen autiolla järvellä.

Se ei tiedä suuntaansa. Se kiitää hetken. Hukkuu näkymättömiin.

Eikä kukaan sitä kykene löytämään. Taas se kinuaa näkyviin, uudessa

suunnassaan, yhtä toivottomana ja nopeasti hukkuvana.

Vernan täytyy ikäänkuin kamppailla eksyttäviä voimia vastaan, ennenkuin hän saa kiinni onnellisimmasta ajatuksestaan, siitä hetkestä, jolloin hän oli tarjonnut rakkautensa määrättömässä riemussa.

Sillä hän on, hän tahtoo olla uskollinen, niinkauan kuin elää. Houkutelkoot, hyvitelkööt täällä… kultaisessa vankilassaan. Heidän juhlissaan hän on laulava vain omaa salaista lauluaan. Ja oikean hetken tullen hän on luopuva tästä kaikesta, isänsä rakkaudesta, perinnöstään ja tyttärenarvostaan ja lähtevä kaikkien nähden, tyhjin käsin, halvimmissa vaatteissaan, sinne… konttorin takaiseen, ahtaaseen varastohuoneeseen, jossa on kova ja kapea vuode…

Nyt hän on jo unen rajalla. Hän hymähtää viimeisenä ajatuksenaan, nauraen sydämessään sekä itselleen että kaikille Mertheneille… Kuinka hän saattaisi pettää… mitä ne kuvittelevatkaan… Kuinka hän saattaisi pettää itsensä… oman rakkautensa… Hänhän kuuluu itse Mertheneihin, jotka ovat loppuun saakka uskollisia ja… puhtaita ja rehellisiä…

KOLMASTOISTA LUKU.

1.

Kauppias Takala kävelee levottomana kaupungin hotellin edustalla. Katsoo tuontuostakin kelloa. Hän on tullut sovittua aikaa varhaisemmin ja on suuttunut itselleen tästä kiirehtimisestä. Mutta hän aavistaa, että asia ei koske ainoastaan liikesuhteita vaan myös… Verna Mertheniä. Ja siksi on hänen tavattoman vaikea hallita hermojaan.

Muutama päivä sitten oli tullut Merthenin tehtaan konttorista lyhyt ilmoitus, että paperiteosten agenttuuri oli otettu häneltä pois. Hämmästyneenä hän oli kysynyt kirjeellisesti lähempää selvitystä. Ja tänä aamuna oli hotellin juoksupoika tuonut kauppaneuvos Merthenin käyntikortin, jossa hänet kutsuttiin 'saamaan selitystä'.

Portaissa tuli vastaan Thure Gavelius. Iivari ei odottanut tervehdystä.

Mutta insinööri lähestyi, aivankuin olisi ollut häntä odottamassa.

»Kas vain… herra Takala! Mehän taidamme tunteakin…»

Puhujan kasvoilla oli vahingoniloinen ilme. Iivari tunsi, että aiottiin käydä hänen kimppuunsa. Tuli lyhyt vaitiolo. Näytti siltä, kuin välimatka olisi ollut Thure Gaveliukselle liian lyhyt. Hän ei ollut päästä alkuun.

»Yhä kaltaisensa tuo… Tuure Kunnar», ajatteli Iivari. »Hän tarvitsee aina turvallista välimatkaa…» Mutta ääneen hän tokaisi, ikäänkuin ärsyttäisi käärmeenpoikasta saappaankärjellä:

»Liiankin hyvin. Ainakin minun kämmeneni ja teidän takapuolenne, jos satutte muistamaan.»

Insinööri yritti naurahtaa. Mutta sitten hän sai silmiinsä pistävän välkkeen ja sanoi mitä oli aikonutkin:

»Kuinkas oikein kävikään sen teidän viimeisimmän yrityksenne?

Väärinkäytöksiä vai…?»

Iivarin koura alkoi puristua hitaasti nyrkkiin… »Aha», hän ajatteli kasvot uhkaavasti synketen, »sinun sanasi, Tuure Kunnar, ovat sievistyneet, mutta… 'horpojke' pärrää yhä kielelläsi.»

»Niin, ajatelkaas», hän jatkoi ääneen ajatustaan, »konnia on paljon, etupäässä keskinkertaisia ja niitäkin pienempiä. Ja harvat niistä joutuvat tiilenpäitä lukemaan, herra insinööri.» Samalla hän alkoi nousta portaita. Mutta kääntyi vielä kerran ja lisäsi: »Muuten… lukekaa uutisista. Niissä seisoo… kavallus!»

Thure Gavelius oli jo painumassa portaitten kulmaukseen. Sieltä hän kohautti vastaukseksi hartioitaan, korjasi nykäisten vasemmalla kädellään kravattinsa, heilautti kainalostaan oikeaan käteen ylpeällä liikkeellä hopeapäisen keppinsä ja jatkoi alaspäin-menoaan.

Iivari jäi hetkeksi istumaan käytävä-aukeaman korituoliin. Oli lukevinaan lehteä, mutta kävi vielä kerran ajatuksissaan läpi viimeksi kärsimänsä tappion.

Hän oli hankkinut osakkeita aloittelevaan trikootehtaaseen. Olipa joutunut sen johtokuntaankin. Ja kun yritys ei vastoin hänen laskujansa näyttänyt tulevan kannattavaksi, rupesi hän ottamaan selvää sairauden syistä. Silloin oli tullut näkyville kirjanpidossa tapahtuneita sekavuuksia, jotka johtivat suoranaisen kavalluksen paljastamiseen. Hän oli jyrkästi vaatinut asian rikosoikeuden ratkaistavaksi, ja tehtaan toimitusjohtaja oli tuomittu vankeuteen.

Iivari haki hakemalla, mitä tietä voitaisiin tätä tapausta käyttää hänen vahingokseen.

»Mahdotonta», hän päätteli itsekseen. Juuri hänen vaatimuksestaanhan oli oikeus täyttynyt… »Naurettavaa kuvitellakin», toisti hän kuin lopullisesti vakuuttautuakseen.

Mutta sittenkin jäi hänen mieleensä kuin likaisen käden kosketus. Kehnot kädet haparoivat salakähmäisesti hänen rehellistä mainettaan… Luulevatko he voivansa tuhota heidän rakkautensa? tuli taas kavahduttavana ajatuksena. Aikovatko he tehdä hänestä rakastettunsa edessä äpärän lisäksi vielä kavaltajan? Ooh, hän oli kyllä oppinut tuntemaan muunkinlaisia tuhohyönteisiä kuin… hapsinkakkiaisia ja narreja… Tuhat kertaa pahempia olivat kavaltajat ja konnat. Ja niilläpä vasta saattoikin olla hienon herrasmiehen naama, hienon hienot kravatit ja vaikka… insinöörintitteli…

Näkymätön vaara oli tehdä hänet kurjaksi ja voimattomaksi.

Mutta silloin… hänen hätääntyneestä sydämestään nousivat Vernan kasvot. Ne tulivat lähelle, silmät hyväilivät hänen silmäteriään pohjattomalla kauneudella. Hänen kirjeittensä sanat, jotka aina olivat kirjoitetut hätäisessä kiireessä, olivat toistaneet toistamistaan: »He taistelevat turhaan. He eivät tiedä, että ristikkojen takana kasvaa rakkaus salaiseksi, autuaaksi riemuksi.» Näihin sanoihin kietoutuivat hänen ajatuksensa kuin raamatun kirjaimiin. Hän rutisti lehden kädellään, heitti sen pöydälle ja nousi. Oli kuin olisi ollut tarvis ojentaa käsivarsiaan, levittää ne sylenmittaiseen otteeseen ja kantaa pilanpäiten nuo Tuure Kunnarit myllynruuheen… selviämään. »Jospa kosaisisi kauppaneuvokselta… tässä ajan ollen… hänen ainoata tytärtään», tuli hänen mieleensä iloisen röyhkeänä ajatuksena.

2.

»Niin, herra Takala», kauppaneuvos aloitti keskustelun pidättyneen kohteliaasti, »teidän eräät liiketapanne ovat mielestäni jossakin määrin epämiellyttäviä. Tuo epäkohtelias tapanne käsitellä meidän vekseleitämme, esimerkiksi…»

»Juuri minun puolestani se on ollut erinomaisen kohteliasta. Kun en ole suostunut hyväksymään minulle vieraskielisiä vekseleitänne, olen maksanut käteisellä ja vetänyt hyväkseni kassa-alennuksen. Sekö on niitä 'epämiellyttäviä liiketapoja', herra kauppaneuvos?»

»No, jaa», herra naurahti, »ehkäpä se on vain jotakin uutta… kansallista muotia. Se ei missään tapauksessa ole minua miellyttänyt. Ja sitäpaitsi… paperinjalostusyritykset ovat juuri rengastumaisillaan kartelliksi. Olemme siinä mukana, enkä ole voinut suositella teitä, herra Takala, uuden yhtymän toimitusjohtajalle…»

»Ja miksi ei?» Iivari kysyi tulistuen, sillä kauppaneuvoksen sileät sanat olivat vähitellen kärjistyneet tarkoituksellisen halveksiviksi.

Kauppaneuvos siristi silmiänsä kuin ottaakseen tarkan tähtäimen ja jatkoi hykerrellen hitaasti käsiään:

»Katsokaas, minun liikeperiaatteeni eivät salli mitään yhteistoimintaa moraalisesti epäilyttävien henkilöiden kanssa.»

Mutta Iivari Takala ei hätkähtänytkään. Hän oli odottanut juuri tämäntapaista… ylimielisyyttä ja siroin lausein hiottuja solvauksia. Hän vain nauroi. Hän nauroi rakkautensa voimasta, ja hän nauroi oman nousukasluokkansa voitontunnosta.

»Tiedättekö, mistä alkaen suomalaiset yrittäjät näyttävät teistä aina 'moraalisesti epäilyttäviltä' henkilöiltä?»

Kauppaneuvos peitti kasvonsa maailmanmiehen kylmän kohteliaalla naamiolla.

»Jos he vain rohkenevat pyrkiä maalaiskauppiaan asemaa ylemmäksi»,

Iivari jatkoi. »Siitä alkaen, herra kauppaneuvos.»

»Erehdys… teihin nähden, herra Takala. Teidän moraalinne paljastui minulle siitä lähtien, kun rohkenitte… rohkenitte kuvitella, että minun tytärtäni voidaan kohdella kuin jotakin puotityttöä tai… mökintytärtä maantien varsilla…»

Kauppaneuvoksen tähän saakka kylmän ylemmyyden hallitsema ääni sortui nyt ensikerran hengästyttävään vihaan. Hän ei kyennyt heti jatkamaan ajatustaan loppuun, sillä hän pelkäsi menettävänsä malttinsa.

Vasta tuokion jälkeen hän lisäsi virallisen lyhyesti:

»Niin, tämän seikan vuoksi katsoin välttämättömäksi tämän keskustelun.

Olettekos ymmärtänyt?»

»Luultavasti. Te pyritte toisin sanoen, suosittelemaan minulle tuota vanhanaikaista tapaa, että ensin on kysyttävä isältä ja sitten vasta tyttäreltä. Meillä on nykyaikana päinvastainen järjestys.»

»Mitä te?… Uskallatteko te?…»

»Kyllä minä nyt uskallan», Iivari sanoi nousten seisaalleen, »seurata tätä meikäläistä järjestystä ja pyytää kauppaneuvokselta hänen tytärtään. Vernan suostumus, kuten tiedätte, minulla jo on.»

Kauppaneuvos Merthen alkoi nauraa. Siinä oli suupielen venähtynyttä ilmettä, kulmallisten ihmettelevää liikehtimistä ja olkapäitten kohauttelemista. Minkäänlainen vastaaminen ei tullut hänen mieleensäkään.

Iivari oli monenlaisten ihmisten nähnyt mittailevan itseensä nähden 'välimatkoja', ja hän itse oli saanut niitä mitata oman sydämensä säikeillä, kipeänä tuskasta ja häpeästä.

Mutta noin määräämättömän alhaiseksi, kuin nyt… tuo suuri herra tuossa hänet tuomitsi pelkillä ilmeillään, ei hän ollut vielä kenenkään nähnyt itseänsä arvioivan. Äskeiseen rohkeaan nauruun alkoi sekaantua tukahduttavaa itkua. Se oli äänetöntä, kuten tuon herran sukuylpeä naurukin. Mutta se nousi verenpakkona päähän. Ja sen sumentamilla aivoilla oli vaikea ajatella. Oliko tuo halveksunta heissä määrätöntä typeryyttä, jotakin… päältäpäin kiilloitettua museotavaraa, ritarihaarniskaa, jolle saattoi lopultakin nauraa? Vai oliko hän itse tyhmä ja hullu, joka ei ymmärrä mitään, kokemasta päästyäänkin koettuaan, että edessäpäin, vasemmalla ja oikealla, kääntyi minnepäin tahansa, oli noita samoja olentoja käsissä mittakepit ja punnukset… kullakin omansa, ja tuolla tuossa… niin pitkät ja painavat, ettei suostunut niitä edes käyttämään…

Iivari oli seisonut hetken kasvot tummentuneina hiusmartoa myöten. Ja silloin meni häneen piru. Hän muisti hämärästi kuulleensa, joistakin tehtaalais-akkojen juorupuheista, ilkeämielisiä juttuja tuon miehen ja Könnin tyttären naimisiinmenosta. Tähän saakka hän oli niihin tuhlannut tuskin ajatustakaan. Mutta nyt oli häneen mennyt kiusaaja. Kullakin omat heikot kohtansa ja kullakin omat aseensa… Uhkaava ajatus pyöri raskaana kivenä hänen päässään. Se oli jo kimpautumaisillaan esiin röyhkeänä iskuna. Mutta vielä hän tarvitsi ikäänkuin hengähdysaikaa ja kysyi, äänessä pidätettyä uhkaa:

»Eikö tule rehelliseen kysymykseen rehellistä vastausta?»

Kauppaneuvos viittasi kädellään kuin ryhtyisi tekemään kauppatarjousta.

»En pidä suinkaan täysin mahdottomana suositella agenttuuria teille edelleenkin, jos…»

»Vai sillä tavalla!» Iivari keskeytti. »Siinä tapauksessa saatte myöskin kuulla, että tämä mies on menetellyt ja aikoo menetellä rehellisemmin kuin eräs Mertheneistä parikymmentä vuotta sitten… Könnin talossa.»

Hän oli iskenyt umpimähkään, tietämättä edes noiden juttujen tarkkaa todenpitäväisyyttä. Mutta hän huomasi kyllä osuneensa oikeaan paikkaan.

Kauppaneuvos oli kohonnut tuolistaan. Hän osoitti kasvot tuhkanharmaina ovea. Oli tehty teko, jota ei tässä elämässä kyetty korjaamaan. Tästä alkaen leppymättömät vihamiehet seisoivat mykkinä vastakkain.

Iivari tunsi vapautuneensa tuskallisesta puristuksesta. Nyt oli selvänä tie edessä: taistelu, jossa ei tarvinnut aikeitaan peitellä. Se oli hänen luontoaan. Häneen valahti tyytyväistä, kylmää rauhallisuutta.

»Niin, vuoden kuluttua on teidän tyttärenne täysi-ikäinen, herra kauppaneuvos. Hyvästi.»

Ja Iivari Takala läksi huoneesta kiirehtimättä.

NELJÄSTOISTA LUKU.

1.

Tänään, eräänä kesän avajaispäivänä, kun on kulunut vasta vajaa vuosi ratkaisevasta keskustelusta kaupunginhotellissa, järjestetään jo uutta kerrosta käyntikuntoon Iivari Takalan paperinjalostustehtaalla.

Tämä oli alkanut viime syyskesällä kaupungin laidalla pienenä kellarikerroksen verstaana, jossa paperi oli leikattu nyrkkipajassa taotulla kulmaraudalla ja sitten tehty käsityönä paperipusseiksi ja kirjekuoriksi.

Mutta kiirettä oli pidettävä. Paperikartellin toiminta oli vielä siksi vakiintumatonta, ettei se toistaiseksi kyennyt tappamaan pienyrittäjiä. Mutta koska tahansa oli oltava valmis tappelemaan eloonjäämisen oikeudesta.

Tämä uhka edessäpäin ja mielessä herpoutumaton työn ilo oli Iivari pannut arvelematta likoon suurimman osan omaisuuttaan ja luottonsa, jonka saamisessa vankkumatta tuki yhä mahtavammaksi noussut Jänkälä.

Jo parin kuukauden kuluttua oli tuotettu ensimmäiset leikkaus- ja stanssauskoneet Saksasta. Nyt oli tehdas ahmaisemassa jo koko kaksikerroksisen rakennuksen, ja täydellistä kirjekuorikonetta järjestettiin sen yläkerroksessa käyttökuntoon.

Jänkälä oli pestannut hänen puolestaan Merthenin kirjekuoriosaston parhaat ammattilaiset alkavan tehtaan mestareiksi ja työntekijäin ydinjoukoksi ja tullut itse tuomaan heidät kaupunkiin.

»No, tässä meitä nyt on… sieviä tyttöjä ja potria poikia, ja me olemme tulleet sitä varten, että nämä tyttölapset jäivät haikailemaan sinun perääsi, jotta… pidäkin meitä hyvänä tai… ei sulle kunnian kukko laula», oli Jänkälä pauhannut. Tytöt olivat tirskuneet ja miehet olivat lyöneet tuttavallisesti kättä.

Samalla kertaa oli Jänkälä kertonut omia kuulumisiaan. Hänen voimalaitoksensa kuparilangat kiersivät pitäjästä pitäjään ympäri koko Merthenin alueen, ja tämän oli täytynyt laskea pahasti omiakin hintojaan.

»Eihän se vielä paljoa, mutta perästä kuuluu enemmän, sano' torventekijä», oli hän hohottanut.

Syksypimeässä oli Krookin nuoriherra juoppohulluna kierrellyt hänen nurkissaan ja sytyttänyt pari lastukkoa tuleen. Olivat lähettäneet herraparan Ruotsiin parantolaan. Eikä siitä sen kummempaa. Patruuna oli jo myötyä miestä. Oli tarjonnut sahansa kaupan. Mutta eipä ollut sovittu hinnoissa. Saa sen vielä konkurssissakin. Ja silloin kupataan suonta taas Merthenistäkin… muutama sarvellinen.

»Ei armoa», hän oli toistanut entiseen tapaansa ja lyönyt reiteensä. »Ja sinä saat… kerran maailmassa pitää lopusta huolen. Mutta teekin se minun elinpäivinäni, tai konkurssiin panen sinut vielä kuolinvuoteellani», hän oli lisännyt, kiemurtaen julmaa arpeansa uhkaavan näköisenä.

Hänen saarnansa oli taas paisumistaan paisunut. Ja se oli päättynyt jälleen ennustuksen ja karkean leikin rajamaille:

»Katso heidän sukujansa! Krookit rehentelivät neljä polvea: kyyppari, kaksi patruunaa ja juoppohullu… Merthenit kaksi kertaa kauemmin. Mutta tämä… Albert herra on jo tukehtumaisillaan omiin nahkoihinsa. Ja siksi, että he ylpeydessään ovat eronneet kansasta, niin ruotsalaisesta kuin suomalaisestakin… Puolikasolentoja! Ei toista eikä toista rotua. Isänmaattomia 'outsidereita'!» oli hän karjahdellut. »Ja jälkeläisiä! Yksi ainoa tytär! Minulla on neljä poikaa ja kaksi tytärtä, ja muija rivakassa kunnossa. Joo, joo… Otapas oppia, poikaseni, siinäkin sortissa…

»Nääpäs, kun tällaisesta tervaskannosta alkaa työntyä vesaa ja sellaisesta visakoivusta kuin sinä… paisua ne rakkaudenpahkat, niin jopas nousi sukukuntaa… tytön puolta ja poikarepsikkaa… kymmenet polvet… sensaakelinmoista sahapukkikarjaa ja patruunaherroja…» Ja puhe oli taas päättynyt leveään naurunremakkaan.

Kun Iivari hääri nyt tuossa työläistensä keskellä, joiden joukko oli kuukausi kuukaudelta karttunut, oli kuin ukko Jänkälän rehevä olemus olisi ollut läsnä arpisine naamoineen, ympärillään hiottava, räikeä päivänpaiste. Mutta hänen takanaan, onnellisessa varhaisaamussa, istui polun ja maantien taitteessa… nurmikolla Vikruutin ukko hymisevine huulineen ja parranvarjoineen.

Hän jäi katselemaan akkunasta kohti laitakaupungin autioita kenttiä, joilla kyhjötti muutamia kuihtuneita, mökintapaisia rakennuksia. Pieni liejuinen lampare makasi latteana läikkänä rakennusten välisessä notkelmassa. Se oli kaikki kuin viimeistä jätettä muinaisesta ruohikkorintaisesta järvestä ja kyläyhteiskunnasta. Se toi mieleen kotokylän ja Rosina-muorin. Niin, punertava porraskivi ja… »siipimuurahainen» lähdössä lentoon pientä halkovajaa kohti… ne eivät myöskään hänen sydämestään koskaan kadonneet…

Mutta niiden ja kaikkien onnellisten muistojen yläpuolella oli hänen uuden tulevaisuutensa näky.

Tuon lätäkön hän kuivaisi olemattomiin. Ei! Se tehtäisiin työläisäitien ja lasten leikkikentäksi, jonka keskellä on kirkasvetinen pienoisjärvi uittaa laivoja ja katsella kuvajaistaan. Noiden mökkien paikalle… puhtaat työläisasunnot! Kullekin perheelle omansa, kaksine-kolmine kamareineen, ja pihan puolelle perunamaata ja taikka vihannesviljelystä. Orapihlaja-aita ja koivut tonttimaitten ympärille. Ja omenapuita akkunan alle. Ja tästä, tältä paikalta laajenevat tehdasrakennukset ylpeässä kaaressa kaupungin laitaa. Ne nousevat kuin linnoitukset muuta maailmaa vastaan. Se on heidän kaupunkinsa, työläisten ja hänen… Eikä sinne pistä päätänsä… ei herrat eikä narrit.

Iivari Takalan rohkeudella ei tänäpäivänä ollut rajoja. Nyt… vihdoinkin oli hän onnistuva, tulkoon taisteluita mitä tahansa. Hän oli ottanut oppia entisistä ja oli nyt oma herransa.

Ainakin erään köyhyydestä nousevan miehen pahimmista kirouksista hän tunsi heittäneensä niskoiltaan: kehnon seuran… vouhottelevat narrit ja kavaltelevat lurjukset, joiden kanssa hänen oli täytynyt näihin saakka olla yhteisyrityksissä.

»Narreja ja lurjuksia voit käyttää hyväksesi ja käskeä, kun olet heidän yläpuolellaan, et heidän vertaisenaan», oli hänen nykyinen perusajatuksensa ja koko hänen toimintansa ojennusnuora.

Ja nyt hän on noussut sen varassa jo toiseen kerrokseen. Kohta käy tämä rakennus ahtaaksi.

Täytyy rakentaa oikea tehdasrakennus. Ja sitten… tuo hänen kaupunkinsa!

2.

Iivari on palannut kaupunkiin. Selailee postia konttorissaan.

Hän ei ole enää viime viikkoina tottunut odottamaan rakastetultaan kirjeitä. Mutta se ei ole tehnyt häntä levottomaksi.

»Yrittävät tietenkin kaikkensa häntä vangitakseen ja saattaakseen… unohtamaan», oli hän naurahtanut onnellisena. »Vielä muutama viikko ja hän kutsuu minut noutamaan tai tulee itse, äkkiä, keskellä yötä, kuten kerran… pimeimmässä syksyssä…»

Hän vavahtaa ilosta. Sittenkin… kirje häneltä! Pääkaupungin leima?

No, niin… mitäpäs siinä…

Kirjekuori murtuu. Hieno paperi kahahtelee. Alkusanat… 'Herra Takala'!

Lukija tuntee jaloista asti nousevan jotakin kylmää. Veri pakenee. Musta verho häivähtää silmien editse. Ne näkevät taas. Tavattoman kirkkaasti. Kirjaimet ovat kuin liikahtaneet paperista irti: Ne seisovat tuossa… olemattomalla pinnalla, liikkumattoman selkeinä. Ne työntyvät hänen tajuntaansa itsestään, melkeinpä ilman lukemista, sana sanalta, järkkymättömässä sarjassa.

»Olen lähdössä ulkomaille unohtaakseni sen häpeän, että olen kokemattomuudessani luottanut Teihin rehellisenä miehenä. Muutama päivä sitten on vihdoinkin minun silmäni avattu. Ja ne ovat nähneet epärehellisen onnenonkijan kasvot. Liian raskasta olisi kuvata tuota onnettomuuden hetkeä. Katson vain velvollisuudekseni ilmoittaa, että me kuulumme kahteen vastakkaiseen maailmaan, joita ei voi enää koskaan yhdistää mikään voimamaailmassa.

Verna Merthen.

P.S. Toivon ettette yritä minua lähestyä minkään syyn tai

selittelemishalun varjolla.

Epärehellisestä teosta ei puhdista mikään, vaikka olisikin pelastunut

siitä ulkonaista rangaistusta kärsimästä.»

Iskun saanut mies haparoi hetken pimeässä. Mutta aivoihin keräytyi nopeasti selvä kuva tapahtumasta ja sen aikaansaajista. Thure Gavelius… Tuure Kunnar! Hänen vahingoniloiset kasvonsa työntyivät pimeydestä häntä vastaan. Niin, juuri hän!

Iivarin ajatukset pysähtyivät ihmettelemään, kuinka helposti murskataan ihmisen elämä. Ei muuta kuin ovela kertomus, satakunta sanaa, joista yhdeksänkymmentäyhdeksän on valhetta, ja elämästä tietämättömän sydän kauhistuu omaa rakastettuansa…

Hän ei tarvinnut edes päätelmiä. Hän näki näkemällä miten kaikki oli tapahtunut. Tuossa oli juonittelun näyttämö, ja hän itse oli täällä… ulkopuolella, katsomossa.

»Mutta siellähän on pelissä koko minun elämäni… rehellinen nimeni ja rakastettuni!» heräsi äkkiä hänessä tarmokas tahto.

Taas sotkeutuivat hänen ajatuksensa. Kumpi niistä… nimestä ja rakkaudesta, oli suurempi puoli? Vai olivatko ne toisistaan erottamattomat? Ei, ei! Jossakin syrjässä, autiossa huoneessa makasi hänen rakastettunsa sairaana ja kuolevana omasta syystään… Se oli jotakin epätodellista, tällä hetkellä käsittämätöntä. Hän ei jaksanut mennä edes katsomaan. »Sinä heikkouskoinen», vaikeroi vain syytöksenä hänen sydämessään.

Mutta tuossa, hänen edessänsä, kasvoista kasvoihin, oli hänen parjaajansa. Se oli ehdottoman todellista. Elävä konna! Kullakin olkoon oikeus kieltää toiselta rakkautensa. Mutta kenelläkään ei ole oikeutta… leikkiä toisen rehellisellä maineella… ei ole. Ja yhtä vähän… on kenelläkään oikeus edes ajatella rehellistä ihmistä kunniattomaksi. Niin, ei hänelläkään! Ja kaikkein vähimmän hänellä, jonka rakkaus ei ole parjausta parempi…

Iivari veti esiin kellonsa äkkinäisellä liikkeellä. Ooh, yöjunaan oli vielä aikaa. Sellaista ajanmäärää tuntui mahdottomalta kestää. Mutta sen alitse oli kuljettava vaikka konttaamalla, laahaten ja polvet verillä. Valhe oli tuhottava.

3.

Valvoneena, jäsenet tyhjinä seisoo Iivari Takala vielä puoleksi autiolla satamalaiturilla. Hän on käynyt matkatoimistossa ottamassa selvää matkustajista. Juliana ja Verna Merthen. He matkustavat tänään.

Hänen on tullut parempi olla. Ennätti ajoissa. Kaikki voi olla vielä pelastettavissa.

Tässä oli varminta odottaa. »Tuossa he astuvat ajoneuvoista», Iivari kuvittelee. Verna kääntyy kohti tullihuonetta. Siinä hän astuu esiin ja sanoo: »Tämä kirje on valhetta.» Se on se avain, jonka voimalla hän astuu rakastettunsa sairaskammioon, avaa sen ikkunat ja jää seisomaan hänen vuoteensa ääreen. Sääli, voitontunne ja pisara kostoa ovat yöllä sekoittuneet hänen vereensä.

»Sinä heikkouskoinen», hän näkee itsensä toistamassa rakastetulleen, joka itkee ilosta ja häpeästä.

Keikaroivat näyttelijät ja esikoisteoksensa julkaisseet kirjailijat alkavat saapua. Kuuluisa laulajatar tulee rakastajineen, jolla on paljon hommaa matkatavaroista.

»Kreivitär ja lakeija», hymähtää Iivari puoliksi tiedottomasti.

Liikemiehet saapuvat lähinnä lähtöaikaa. Liikkuvat tottuneesti ja kiirehtimättä.

»Jospa he myöhästyisivät! Tai… Verna on muuttanut aikeitaan?» tulee hätäisenä toivona odottajan mieleen. Tässä seisoskeleminen alkaa tuntua alentavalta. Minuutit käyvät yhä ärsyttävämmiksi. Eikö tämä toisten ovilla odotteleminen koskaan lopu hänen elämästään?

Kysymys kiertää haikeana mielessä.

Kahdet ajoneuvot! Edellisissä istuu kaksi naista. Astuvat alas. Verna ei vielä huomaa odottajaa. Nyt hän kääntyy! Ja Iivari astuu askelen eteenpäin. Mutta toisella askelella hän nauliutuu paikalleen. Sillä Vernan kasvoilta ja koko olemuksesta havahtuu ääretön suuttumus. Harmin pilvi häivähtää ensi hetkessä yli kasvojen. Se katoo samassa. Ja sijalle tulee jäätävä jäykkyys, joka näyttää uuvuttavan hänen ruumiinsakin. Hän ei liikahdakaan eikä horjahda. Silmät vain tuijottavat yhtä ainoata ilmettä: »Vieläkö tännekin! Eikö heillä ole edes sen vertaa kunniantuntoa, että pysyisivät loitolla… omassa häpeässään?»

Iivari saa ajatuksen, että Verna kaatuu pyörtyneenä maahan, jos häntä vielä askelenkin lähestyy. Hänen äskeinen oikeudentuntonsa vaatimus on lakannut kuulumasta. Mitä hän oli tahtonut, tuntui nyt toivottomasti lakastuneelta. Vain uuvuttava tuska kaiken mahdottomuudesta oli jäänyt jäljelle. Se painoi joka puolelta eikä päästänyt eteenpäin eikä pakenemaan.

Takimmaisista ajoneuvoista kiirehti insinööri Gavelius kohti naisia. Näytti ottavan neiti Mertheniä käsivarresta. Tämä kääntyi tulijan puoleen kuin… pelastettuna.

»Hyvin on kaikki. Parasta paremmin!» heräsi ylpeä ajatus Iivarissa. Hän läksi. Kulki heidän ohitseen, keneenkään katsomatta. Hänet oli puistattanut hereille inhoittava muisto, joka oli taas, yht'äkkiä, tullut eläväksi.

»Parasta paremmin…» hän toisteli kulkiessaan poispäin. »Nilla Mäenpäät kylänpojan kainalossa ja 'laukkuryssät' maantielle, Merthenin tyttäret… Tuure Kunnarien käsivarressa ja… 'kavaltajat' katuojaan.»

Tässä kaikessa ei Iivari Takala nähnyt enää oikeastaan mitään kummallista.

Elämä oli jo kyllin monta kertaa ollut hänelle väärinpelaaja alhaisinta lajia.

VIIDESTOISTA LUKU.

1.

Tietenkin oli Artturi Toikan lopullinen rikkaus ja onni läheisessä suhteessa suuriin maailmantapahtumiin.

Ensiksikin oli täytynyt syttyä maailmansodan, joka tarjosi hänen agenttuurilleen sata kertaa moninaisemmat mahdollisuudet kuin kitsas ja laiska, nerollisia temppuja halveksiva rauhanaika.

Hänen mielilauseensa olikin näihin aikoihin:

»No jaa, onhan sitä ajeerattu ja jupileerattu, mutta nyt sitä kulasseerataan. Ja se on herrojen muotia se!»

Sitäpaitsi oli Ford Motor Companyn T-mallin täytynyt levitä Suomeen saakka, ennenkuin hän oli saattanut nousta sille vastuunalaiselle valtaistuimelle, jolla hän tänäkin hetkenä istuu, ajaessaan illankajoisella valtatiellä oman autonsa ohjauspyörässä.

Hän ei nyt kerta kaikkiaan ollut voinut sietää, että suurliikkeiden matkustajat olivat ruvenneet hyräyttelemään hänen kievarinkaakkinsa ohi komeilla autoillaan.

Tällä kertaa herra Toikka on paluumatkalla maaseudulta. Ja hänellä on kiire, sillä hän aikoo ennättää vielä tänä iltana suuriin juhliin, joihin Kalle Hoppa on kutsunut kaupungin koko liikemiesmaailman ja tietenkin hänet… Artturi Toikan.

Mutta ajelijan ajatukset pysyivät kiinni äskeisen matkan vaiheissa. Se oli ollut ensimmäinen autolla tehty varsinainen kauppamatka. Ja se oli ollut ihmeellinen!

Sanoa noin vain sivumennen, kauppatuttavien ihmetellessä: »Ihankos se

Toikka omalla autollaan?» sanoa rauhallisella äänellä:

»Se nyt on sillä tavalla, ettei nykypäivien liikemies jouda enää kievarikyydillä kitkuttamaan. O-on, onhan se käypä mööpeli…»

Hevoskaakki kammersi vastaan ylämäessä.

»Voi, sun peeveli!» Oli melkein punastuttaa. Ikäänkuin hän itse, se entinen Artturi poika, olisi istunut tuolla koninrattailla ja kurkannut taakseen naama suuttumukseen asti ärtyneenä pelkästä kateudesta. »Eikö tässä nyt koskaan pääse irti siitä… entisestä itsestään!» Hän totesi taas jos kuinkakin monetta kertaa elämässään kärsivä ilme kasvoillaan.

Hänen täytyi kaunisäänisellä hyräilyllä ikään kuin tuhota menneen mitättömyydenaikansa muistotkin. Eikä hän enää vahingossakaan lauleskellut sellaisia hassutuksia kuin »Reilingit reilaan» tai muita kevytmielisyyksiä.

»Ja nuoren miehen elämä on silkkipumpulia…» oli menneistä lempilauluista ainoa, jonka hän tällä matkalla oli katsonut moraalilleen sopivaksi. Ja se se oli nytkin sujahtanut säveliksi. Mutta miten ollakaan… Parhaillaan sitä hyräillessään hän töksähytti äkkiä jalkansa jarruun. Ei sopinut… enää sekään!

Herra Jumala! Hänhän oli kihloissa. Sehän oli ollut koko loistavan matkan kummallisin tapaus… Ja auton syytä sekin… tietenkin!

Metsänrinnasta heittyivät somasti varjot tien yli. Ja hän muisteli kihlaantumistaan, josta hän ei oikein vieläkään tietänyt, iloitako vai surra.

Oli istuttu kauppias Piimin puotikamarissa ja tehty kauppoja. Olipa vähin maisteltukin. Ja tytär oli tullut tuomaan kahvia.

Silla neiti oli sitonut hoikalle varrelleen kuultavaksi tärkätyn pikkuruisen esiliinan. Ja oli muutenkin saanut ikäänkuin nuorekasta punaa poskipäilleen.

»Onpas arvannut tuokin», muisti hän ajatelleensa, »tulevan näitä parempia herroja… Ja siinä se nyt törröttää kuin perhosensiipi aidanseipäässä», hän oli kaiken lisäksi itsekseen häijyillyt. Sillä hän oli muistanut siihenastisia tapaamisia, jolloin neidin vyötäisillä olivat olleet mitkä arkiryysyt kulloinkin.

Ääneen hän oli sanonut:

»No jaa… kuinkas se Zilla neiti on voinut?» Noin vain… välinpitämättömästi, kuten ainakin kysyy arvokas herra pahaiselta tyttörievulta.

Artturi Toikka voisi vannoa tälläkin hetkellä, ettei hän ollut hautonut mitään kosimisaikeita.

Mutta olipas tullut sittenkin juhlan loppunumeroksi, keskellä yötä, autoretki tyttären kanssa.

Muistelija pinnistää taas aivojaan. Varsinaisia kosimissanojaan hän ei muista. Mutta joka tapauksessa oli aamulla tietänyt Piinun ukko ja koko talo, että he olivat menneet kihloihin automatkalla. Ja siinä se oli ollut! »Siunausta vaan nuorille», isäukko oli hokenut moneen kertaan.

Lähdettyään oli sulhaspoika ajanut lauluttomana pitkät matkat. Varsinkin hänen morsiamensa poikkinaiset etuhampaat olivat häirinneet hänen tunnelmaansa.

Mutta Artturi Toikan luonnolla ei kyetty olemaan kauan murheellisia. Jo penikulmat taaksepäin, eräässä mäentöyryssä, hän oli saanut loistavan ajatuksen:

»Mutta… onhan sillä rahaa. Niillähän sitä teetättää… tekohampaat vaikka platinasta ja kullasta…»

Ja kun hän nyt taas oli kerrannut tuon tapauksen muistissaan ja päätynyt uudestaan tähän lohduttavaan tosiasiaan, tunsi hän todella olevansa rehellinen ja vakaa sulhasmies. Eikä oikean laulun löytämisestä ollut enää mitään vaivaa.

»Ja Hämeen valkotukkainen, tuo sinisilmä neitonen…»

hän lauloi hartaalla äänellä lähetessään kaupunkia.

Sen äärimmäisellä laidalla sijaitsi Iivari Takalan tehdasalue. Työläisasuntojen ryhmät, varastohuoneet ja kolmikerroksinen tehdasrakennus muodostivat komean uudiskylän, jonka teillä käyskeli kansaa melkein kuin kaupungin kaduilla.

Mutta Artturi Toikka jatkoi yhä jaloa lauluaan.

»Mitäpäs tässä… tutun miehen valtakuntaa», hän ajatteli tuntien taas pitkästä aikaa itsensä melkein tasavertaiseksi tehtailija Takalan kanssa.

2.

Kalle Hopan kristallikruunuissa on tuhottoman paljon sähkövaloja. Koko huoneisto on räjähtäneillään räikeästä valopaljoudesta. Eikä ihmekään. Sähkövalo ja reklaami ovat hänen mielestään kaiken nerouden vertauskuvia. Reklaamimestarina hän on kietaissut itsellensä rikkautta. Mutta hän on tänä hetkenä myös kaupungin upeimman kino-teatterin omistaja. Ihmisjoukot seisovat jonoissa sen sähkölamppusarjojen alla, jotka palavat kaikissa sateenkaaren väreissä. Ne juoksevat hänen paperikauppansa lukemattomissa osastoissa, koska ne ovat kirjavanaan räikeitä värejä ja sokaisevaa sähköä. Ihmisille pitää antaa koreutta ja prameutta. Eikä hän hiota minkään muun menestymiseen afäärielämässä.

Mutta isännänhuoneessa on amerikkalaisissa kirjahyllyissä lasiseinien takana suuret joukot antikvaarista kirjallisuutta. Kuluneita, hienoja nidoksia, laajaselkäisiä harvinaisuuksia ja vanhan kirjapainotaidon mestaritöitä.

Se on kaikki hänen nuoruudenaikansa rakkautta romaanien ihmeellisiin tarinoihin. Ikäänkuin hänen sydämensä, joka ei kuulu kenellekään toiselle. Mutta tämä hänen taiteilijaverensä, joka kaupassa loisti reklaamin huutavissa väreissä, se oli aina himoinnut myös jotakin arvokkaampaa… henkistä maineikkuutta, joka vastaisi hänen nuorukaisaikansa »puhdasta hengenjanoa», kuten hänellä oli tapana sanoa.

Ja tänään, tänä iltana hän juhli sen saavuttamista. Hänet oli kerta kaikkiaan valittu kaupungin teatterin johtokunnan jäseneksi. Tämän vuoksi hän liikkuu vieraittensa joukossa pieni nenä loistaen leveällä naamallaan. Ja kun hän seisahtaa keskelle laattiaa, ovat hänen väärät säärensä tanassa kuin ennenmuinoin juhlakentällä ravintolapöydän takana. Tosin on hänen vatsansa siitä ajasta ikäänkuin vieraantunut hänen muusta olemuksestaan. Mutta yhtä kärsivällisen ylpeä on hänen taiteilijasielunsa.

Erikoisen kohteliaasti hän käväisee keskustelemassa teatterilaisten joukossa, jossa teatterinjohtaja Sarvas, nuori kirjallinen maisteri, katselee pystynokkaisena ympärilleen. Näyttelijättärien ensisankarina näyttää olevan eräs komeannäköinen mies, jolla on kiharat viikset ja pujoparta, rohkeasti nouseva otsa ja avonaisissa silmissä yhtähyvin naistenvalloittajaa kuin reipasta urheilijaa. Hän on kaupungin verkatehtaan toimitusjohtaja Janne Kyöstilä, joka on alkanut juoksupojasta ja noussut aste asteelta vaikutusvaltaiseksi herraksi.

Naiset näyttävät ihastuneilta hänen leikinlaskuunsa.

Mutta Artturi Toikka elehtii nokkelana iloisen ryhmän ja viinipöydän väliä ja keksii sujuvia kohteliaisuuksia ojennellessaan tuolien takaa maljoja näyttelijättärille.

Herrainhuoneessa istuu keskeisimpänä Konsta Jänkälä peikonnaamoineen, ja hänen äänensä on kuin kallion räjäyttelemistä verrattuna toisten tasaiseen keskusteluun.

Hiljaisella äänellä sanoo sanottavansa nahkatehtailija Aaro Kaikari, joka tuskin lainkaan on muuttanut entistä karvarimestarin hahmoaan. Ruskea kokoparta lepää paksuna rinnalla. Ja vaatteet ovat yksinkertaisuudessaan jollakin tavalla vanhanaikaiset. Enimmäkseen hän vetelee vain partaansa, kun Jalo Laaksonen, kenkätehtailija, väittelee kireällä äänellään.

Keskustelu liikkuu yltyvässä lakkoilussa ja viikolta yhä uhkaavammissa kapinaliikkeissä.

Mutta rouva Hoppa liehuu valtavana, silkissä kahisten ja suurimumpulaista kaulaketjuansa lakkaamatta sormeillen rouvasväen puolella, jossa rouva Kaikari, pieni ja pirteä nainen, juoruilee kerkeimmällä kielellään.

Syrjässä, herrasmuotisen rouva Laaksosen takana, istuu yksin Siviä Syrjänen yhä tyttömäisessä leningissään. Sali on luonnottoman kirkas, mutta hänen ympärillään on luopumaton varjo. Hänessä on nuoruus katkennut kesken ja nyt palaamattomasti. Lemmikinsini on kulunut silmistä kokonaan. Jäljellä on vain ilmeetöntä värittömyyttä, joka on yhtähyvin harmaata kuin haalistunutta sinistäkin. Vain niiden yläluomissa ja kulmallisilla on enää ilmettä: pelästynyttä arkuutta ja ehkäpä… jotakin järkevyyttä.

Kasvojen piirteet ovat nuoret, mutta ne ovat kelmentyneet ja suupielessä on katkera ryppy Iivari Takala oli tietämättään hänet surmannut. Kun oli tullut tieto Verna Merthenin ja Thure Gaveliuksen äkillisestä häidenvietosta, oli Siviä neiti pyrkinyt lohduttamaan isäntäänsä.

Oli ojentanut kätensä ja ikäänkuin vahingossa koskettanut hänen hartiaansa.

Mies oli nostanut julman näköisenä kasvonsa ja sanonut karkeasti:

»Turhaa. Kyllä koira haavansa nuolee.»

Ja kun Siviä oli yrittänyt pyydellä anteeksi, oli hän lisännyt vielä hirveämpää.

»Ei se ainakaan miedoista lääkkeistä parane», hän oli ähkäissyt halveksivasti. Niin ainakin Siviä neiti oli sen käsittänyt. Ja siitä alkaen oli hänen ympärillään ollut tuo surullinen varjo.

Pieni hauraslehtinen puu oli joutunut pimeäoksaisen kuusen katveeseen.

Mutta neiti Syrjänen odottaa tänäkin hetkenä vain isäntänsä saapumista. Hän on myöhästynyt. Läpi naisparven kieltensorinan Siviä kuulostelee jännittyneenä ovikellon soittoa. Ja hänen korvansa ovat herkistyneet kuin mustasukkaisen aviorouvan, joka kuuntelee ovien takana.

Jänkälän ääni alkaa pauhata viereisestä huoneesta, kuin yrittäisi hän voittaa konehuoneen jyskinän:

»Tietävätkös, veljet, millä tempulla Takala iski eripoikki kirjekuoriherrojen renkaan?»

Siviä alkoi kuunnella hartaana kuin juhlapuhetta. Sillä hän ei osannut vieläkään ajatella, ettei se olisi ollut heidän yhteistä taisteluansa.

»Nähkääs», jatkoi Jänkälä, »rengasherrat aikoivat ensin kuristaa kolme muuta suomalaista pienyrittäjää ja sitten vasta Takalan, joka näytti niinkuin vähän suuremmalta käenpojalta. Ja saivatkin ne polkukaupalla konkurssin partaalle. Silloin teki temppunsa Iivari poika. Osti salaa hätääntyneiltä kavereilta koneet, mutta antoi niiden käydä edelleen entisten omistajain nimissä. Rengasherrat ihmettelemään: 'Sehän nyt on piru, ettei tässä saa nitistetyksi hengiltä enää suomalaista kärpästäkään!' Ja rupesivat pääskysherrat pieneen kuorolauluun käenpojan kanssa. Nyt löi Takala valttinsa pöytään: 'Niin ja niin monta konetta, hyvät herrat!' No, mitäs… herrat nielaisivat kiireesti ja melkein mielissään karvaan palan, joka oli paisumaisillaan nielaisemattomaksi, kun olivat päässeet yhdellä iskulla irti kaikista muista kilpailijoista. Ja Iivari Takalasta tuli kartelli-herra. Sillä tavalla…»

»Konkurssihaaska», ärähti kenkätehtailija.

»Äläs mitä… miten kävi kolmen tappiolle joutuneen?» selitti Jänkälä. »Yksi pääsi kartellin toimitusjohtajaksi, ja kaksi muuta oli säästynyt konkurssista. Tällä tavalla oli tunkeutunut kaksi suomalaista miestä ruotsalaisrenkaan sisäpuolelle. Ja mikä tappelu se sellainen on, jossa ei ole edes haavoittuneita! Vai konkurssihaaska? Sotaherra, sanon minä! Ja tiedättekö, paljonko maksoi se taistelu rahassa Merthenille ja kumppaneille? Lähes satatuhatta kultamarkkaa! Ja meille siitä tuskin neljättä osaa…»

Kuului hämmästyneitä huudahduksia ja vastaväitteitä.

Samassa kuulee Siviä neiti sivultansa rouva Kaikarin äänen, joka juoruilee jollakin sisämaan murteella, salamyhkäisesti, somat nenänniiskutukset mukana:

»Mutta siitä se vasta paisuu kuuma paikka… Kun se insinööri, se Merthenin tyttären mies, onkin kuulemma ihan maailmanlopun renttu, ja Verna-rouva on karannut isäpappansa luo, ja kauppaneuvos hieroo tyttären puolesta erojaiskauppoja. Jotakin siinä on muutakin takana. Sanokaa mun sanoneeni…»

Siviä neidin kasvoille oli läimähtänyt tuskallinen kuumotus. Hän nousi hätääntyneenä paetakseen huoneesta. Mutta takanaan hän kuuli vielä rouvien supinaa ja myönnyttelevät sanat: »Eipähän se vanha rakkaus ruostu.» Ja sitten moniäänistä kikatusta…

Siviä neiti puuteroi eteisessä poskipäitään.

Juhlan isännän kasvot olivat tällä välin menettäneet jotakin juhlailmeestään. Niissä oli hermostunutta myrtymystä. Meni mihin seuraan tahansa, Takalasta ja Takalasta… ihankuin ei muusta enää osattaisikaan keskustella.

He olivat kyllä jo aikoja sopineet vanhat vihat. Eikä hän kaunaa kantanut… Mutta luuli hän nyt sentään olevansa tämän juhlan sankari! Vai kuka tässä oli valittu johtokunnan jäseneksi, ja kuka tässä juhlat tarjosi? Hän, Kalle Hoppa, joka tahtoi puhua taiteen korkeista asioista ja siitä kansallisen kulttuurin suuresta voitosta, jota tässä juuri juhlittiin.

Isäntä kimposi äkeissään teatterilaisten seuraan. »Miten intresanttia!» »Oo, kuinka intresantti mies!» näyttelijättäret huudahtelivat. Ja Artturi Toikka laski kuin päätökseksi tuolin takaa: »O-on se… aika poika Kokkolasta! Ja on sitä yhdessä ajeerattu ja souvattu. Perustettiin kerran yhdessä haulitehdaskin. Ja hyvin se nousi ja haulit tippuivat satamalla. Tosin sillä kertaa sattui kalkyleeraukseen ja konjunktuureihin sellainen pikkuruinen hama…»

»Oo, miten intresanttia!» huudahti taas näyttelijätär.

»Mutta paljonkos se meille», Artturi innostui. »Pieniähän ne on silakat herrojen joulupöytään…» Ja hän nauraa kikatti huumaantuneena näyttelijättären korvaan.

Isäntä yritti kääntää keskustelun vakavammalle laadulle.

»No, jaa, herra tirehtööri», hän lausui maisteri Sarvaalle, »meidän ohjelmistomme nostetaan nyt tietenkin uudelle, niin sanoakseni supliimitasolle…»

»Kuinka niin?» maisteri kivahti.

»Niin, tuota… minulla on nähkääs omia ajatuksia vähän niinkuin… Taaliankin taiteesta… Jotakin äärettömän synkkää, kuten 'Makpetti' tai sitten… tanssia, trikoosukkia, supretteja, krisettejä…» Ja tässä kohdassa hän kumarsi näyttelijättärille. »Sanalla sanoen sähköä, heijastajia, äärettömän iloista, kuten esimerkiksi… tuossa 'Kahden miljoonan perijättäressä'. Toisin sanoen… 'ei mitään välimaata', kuten norjalainen Ibsen sanoisi. Katsokaas… Strindbergit ja muut tuollaiset, miten sanoisin… romanttisen sydämen häiritsijät, niin… etten sanoisi rienaajat…»

Tässä hän äkkiä pysähtyi. Maisteri katsoi häneen lasiensa takaa kuin pirullinen kärppä kivenkolosta.

»Niinpä niin», käänsi Hoppa, »pääasia tietenkin on ylimalkaan… kansallisen taiteen ja kirjallisuuden…»

Ovikello soi.

»Jaha, jaha…»isäntä ehätti ja kiirehti eteiseen.

Iivari Takala astuu sisään vaiteliaan näköisenä.

Hän on näinä vuosina muuttunut hieman raskaammaksi vartaloltaan. Päättäväisten tekojen yhtämittainen pakko on kiristänyt juonteita poskipäitten alapuolella. Suurimmalle osalle kasvoista on ikäänkuin satanut tuhkaa. Iho on tummempi entisestään. Mutta leveä otsa on yhä liikkumattoman puhdas. Eivätkä hänen silmänsäkään näytä menettäneen mitään valoisasta rohkeudestaan. Ne katselevat ympärilleen melkein huolettomina, hänen kiertäessään salin kautta herrojen puolelle.

Tavatessaan Jänkälän hän sanoo ensi sanoikseen:

»No, nyt on sitten meilläkin, ensi kerran… oikea lakko.»

Kuuluu ihmettelyä ja sadattelua.

»Työväen lähetystö oli juuri luonani», Iivari lisää.

»No — neh!» alkaa Jänkälä. »Siinä sitä ollaan. Työmies syö tässä maassa omaa lihaansa, suomalaista isäntäänsä, joka on lähtenyt taipaleelle hänen naapurimökistään, mutta suuria ruotsalaisherroja se kumartaa. Koiramaista! sanon minä…»

»Älä tuhlaa ruutia, veli Jänkälä», Laaksonen tokaisi, »ei se ole sen juhlallisempaa kuin ryssäläistä svabodaa, joka on vallihautaporukoista levinnyt kaikkialle eikä vain meitä vastaan».

»Ooho, etkös sinä sitten ole osannut lukea lakkotietoja? Siitä asti, kun työväki on järjestynyt, on se lakkoillut etupäässä suomalaisilla työmailla, mutta jättänyt melkeinpä rauhaan suuret ruotsalaiskapitalistit. Ja mikä on ollut tästä seurauksena? Me suomalaisnousukkaat, joiden kämmenistä ei siliä koskaan työläiskänsät, me taomme nyrkkimme koko suomalaisrahvaan puolesta muukalaisherrojen linnanportteihin, mutta saamme niskaamme oman kylän ryysypekat, joiden pitäisi tapella kylki kyljessä rinnallamme. Niin minun järkeni sanoo, vaikka kaavailisivat Marxit ja Kautskyt mitenpäin katkismuksiaan. Meillä on omamme, eikä siinä sanota: 'Köyhälistö ja herrat', vaan… suomalaiskansa ja muukalaiset raharuhtinaat. Niin, niin, väännä vain naamasi piruserkkusi malliin, tällä kansalla on tällä kertaa kaksi tautia: ryssäläinen svaboda on sen verenmyrkytys ja ruotsalaisherrojen henki sen keuhkotauti. Ja ne ne tappavat suomalaiskansaa lakona, niin työläistä kuin isännän näköistä. Mutta… mitäpäs minä tässä saarnaamaan… Jumalantauteinahan ne niitä pitävät… sekä sivistysherrat että moukat…» Jänkälä vetäisi sikaristaan hirvittävän pöllysauhun ja jäi istumaan muristen itsekseen kuin yksinäinen karhu.

Nahkatehtailija Kaikari oli vedellyt hiljaisena partaansa.

»Eivät ole, nähkääs, tähän asti työläisten voimat riittäneet suurkapitaalia vastaan. Mutta nyt kun niiden pitäisi nitistää koko maailma matruusien kanssa, niin tuota… älä sinä Jänkälä sure… saat kyllä ne suuret herrat meidän kanssa samaan liemeen. Ja sittenkös meistä tulee 'pestapruurit' yhteisellä aprakkatiellä…» hymähteli partaniekka.

»No, kerjuupelissä ne nyt ainakin saisivat päihinsä», Laaksonen naurahti.

Samassa oli Jänkäläkin leikissä mukana: »Äläs mitä… mutta me kun ei kerjätäkään. Sinä, Laaksonen, otat taas kämmeniisi pikilangan ja lestin, minä rupean masuuni-piruksi. Tuo Kaikari rupeaa haistelemaan parkkitiinujansa. Ja Iivari poika lyö selkäänsä rihkamalaukun ja jahtaa piikalikkoja. Ja Hoppa-Kallekin mitä tehnee paakaripullia. Mutta nuo Krookit, Vargenit ja Merthenit? Mitä ne osaisivat? Kerjurinyytti herraskepin pumpulaan tai parhaassa tapauksessa… kyypparinfrakki niskaan. Niin että… ero meistä sekä tässä että tulevassa paratiisissa…» Ja hän nauroi niin hyvillään, että mustat laikat paistoivat poskilla kuin paistikasperunat.

»Oikein, veljet», alkoi Iivari, »ei tässä tarvita muuta kuin reipasta leikkiä. Koko tuo lakko ei kestä huomista tai ylihuomista kauempaa. Ketkään eivät paremmin tiedä kuin minun työmieheni, että näinä vuosina ei minulla ole ollut muuta iloa kuin rakentaa heidän kanssaan yhteistä elämää. Olen asettanut yrityksemme pari kertaa kukistumisen vaaraan kiirehtiessäni työläisasuntojen rakentamista. Joka kerta, kun olen sen kyennyt tekemään, olen iloinnut enemmän kuin he. Ja he ovat sen nähneet ja sen tunnustaneet.

Puhuja keskeytti hetkeksi. Näytti siltä kuin hän olisi epäillyt paljastaa parhainta ajatustaan. Mutta hän ei voinut muuta kuin jatkaa avomielisesti ja läheisesti:

»Eivätkä he ole vain sitä nähneet. Minä olen ollut heille kiitollinen…»

Kenkätehtailija naurahti kuivasti.

»Niin, minä olen ollut heille kiitollinen siitä, että olen… ensikerta elämässäni saanut tuntea itseni samanarvoiseksi toisten kanssa. Pienet lajittelijatytöt ovat oppineet minulle puhumaan kuin vanhemmalle veljelleen, joka on hankkinut heille työtä ja vähän huvituksiakin. Ainakin olen nähnyt sentapaisen pilkkeen heidän silmistään. Eivätkä he ole tietäneetkään mitä he ovat sellaisilla katseilla minulle antaneet. Sen ainoan elämänilon, mikä minunlaisessani kohtalossa on mahdollista saada… Ja ne miehet, jotka ovat olleet mukana yrityksessä alustapitäen, he ovat puristaneet monet kerrat kättäni, niin että siinä on tarvinnut olla tottavie laukunkantajan koura panna vastaan. Ja minä olen lyönyt heitä olalle, niin että ovat horjahtaneet ja ruvenneet kiroilemaan, peittääkseen hyvää sydäntään… Ymmärrättehän, että me emme viitsi pitkälle juosta tämän tolkuttoman villityksen perässä. Takaan, että me ryhdymme töihin huomenissa tai…»

Kuuntelijat olivat kaikki hiljentyneet. Ja vähältä piti, ettei Jänkälä alkanut vetistellä. Ainakin hänen poskiarpensa värähteli liikutuksen kourissa.

Mutta salin puolella oli paisunut hälinä ja melu. Rouvien äänet kimittivät ja kikattivat, voivottelivat ja venähtelivät pitkään nauruun kuin puhalluksissa olevat harmonikat.

Ne kiertelivät kattoon saakka, yli Artturi Toikankin terävän lallatuksen ja näyttelijättärien naurun, jota Artturi poika piti yllä ihan palavissaan.

Mutta jäivätpä mykiksi rouva Kaikaritkin, kun Toikka aloitti naistensa kanssa huikean operettilaulun:

»Se on se lempi, se tyhmä lempi,

mi miehet niinkuin teerenpojat sokaisee.»

Viimeisen tavun heitti Artturi sellaiseen falsettiin, että kaikilta puolilta keräännyttiin oville ja naurettiin täyttä kurkkua. Näyttelijättäret olivat kesken laulunsa läkähtyä. Mutta Toikan poika oli heti valmiina tarjoamassa pikaria, katkaisematta sekunniksikaan huikeaa laulunmenoa.

Ja talon isäntä oli ruvennut lyömään pitkäkaulaisella pullolla tahtia keskellä salia.

Mutta Artturin oli nyt enää mahdotonta pitää iloansa säädyllisyyden kahleissa. Hänhän oli kihloissa. Hänen täytyi saada lentää! Auton ääni hyrisi ihanasti hänen korvissaan. Kaukana, kauppakartanon ikkunasta kuikutti kullanhohtavin hampain hänen luonnottoman kauniilta näyttävä morsiamensa. »Jeskandeeraa!» hän kirkaisi niin, että maisteri Sarvas naisineen vetäytyi sivummalle. Tuli hetken jännittävä hiljaisuus. Ja Artturi hyppäsi tuolille seisomaan ottaen sen selustasta kiinni ja vääntäen molemmin käsin kuin auton ohjauspyörää. Täältä valtaistuimelta hänen täytyi saada julistaa ennenkuulumaton onnensa. Sopersi ensin muutamia sanoja neiti Zillasta. Mutta kaikki sanat tuntuivat nyt pelkiltä surisevilta kärpäsiltä. Hän sipaisi kiukkuisena kasvojaan ja laikahti laulamaan kireällä äänellä:

»Ja Hämeen valkotukkainen,

tuo sinisilmä neitonen.»

Milläpä muulla olisi voinut paremmin tulkita sulhastunteitaan hämäläisen kauppakartanon tyttäreen?

Mutta maisteri Sarvas kohautteli mielenosoituksellisesti olkapäitään ja tokaisi laulun lomassa:

»Nousukkaita…»

Artturi kivahutti silmänräpäyksessä riidanhaluisena tuoliltaan:

»Vai nousukkaita? Kuulkaapas, hyvä herrasväki, tuo tirehtööri sanoo meitä nousukkaiksi!» Hän hyppäsi alas ja lähestyi maisteria:

»Mitä se sellainen sana oikein meriteeraa? Sanokaapas ja sanokaa se paikalla, herra jupileeri.»

Maisteri Sarvas tunsi joutuneensa kiusalliseen tilanteeseen. Hän näytti tekevän poislähtöä, mutta tiuskaisi Artturille läksiäisiksi:

»Sivistymätöntä narria, joka on keinotellut enemmän rahaa kuin osaa syödä ja juoda!» Ja kääntyi ovea kohti.

Mutta Artturi poika otti kiinni kuin kissaa hännän päästä:

»Ähää, mutta miksikäs sanotaan sellaista herraa, joka syö ja juo enemmän kuin osaa tienata? Sanokaapas?»

Maisteri jatkoi kulkuaan eteistä kohti. Mutta tirehtööri Kyöstilä seisoi ovella vastassa ja työnsi herran nauraen takaisin. Tämä ei tietänyt mihinpäin yrittää ja poukkaili eri suuntiin keskellä permantoa.

»Odottakaa», Takala käski lujalla äänellä. Hän ei ollut tottunut enää sietämään herrasmiesten ylpeilyä. Tuossa seisoi taas pitkästä aikaa hänen edessään eräänlainen Tuure Kunnar… Hän kiehui suuttumuksesta. Hänen kouransa olivat jo tarttumaisillaan loukkaajaa niskasta. Mutta kuin kiukustuen itselleen hän löi ne selkänsä taakse ja alkoi kurittaa sanoilla:

»Oikein puhuttu, herra maisteri. Me olemme nousukkaita, sillä me emme ole muuta tehneetkään kuin… nousseet. Katsokaas tuota herrasmiestä, joka seisoo takananne! Juuri niin, herra Kyöstilä… hyvin halveksittava nousukas, sillä alkaa juoksupojasta ja olla sitten pakkaaja, varastonhoitaja, kirjanpitäjä, kirjeenvaihtaja, kasööri, konttoripäällikkö ja lopuksi tehtaanjohtaja, sehän on vasta nousukasmaisuutta. Teidän mielestänne olisi tietenkin ollut kunnioitettavampaa, jos hän olisi syntynyt tirehtöörin poikana ja olisi nyt päässyt konttoristiksi? Ja tietenkin tehtailija Laaksonen ja Kaikari olisivat hienoja herroja, jos he olisivat tulleet maailmaan tehtailijanpoikina ja päässeet tähän mennessä kisälleiksi. Tottakai… mutta me olemme nyt kerta kaikkiaan nousseet päinvastaisessa järjestyksessä, herra maisteri. Ja pitäkää se hyvänänne.»

Herra Sarvas kumarsi jäykästi ja aikoi poistua, mutta Iivari Takala nosti vieläkin estävästi kätensä:

»Sallikaa vieläkin eräs huvittava seikka, joka itsellenikin on vasta viime vuosina selkeytynyt totuudeksi. Ajatelkaas… meissä on todellakin narriutta paljon ja narrejakin, kuten suvaitsitte huomauttaa. Mutta meissä on sankareitakin. Varokaa nauramasta! Katsokaa tuonne… sahanomistaja Jänkälää. Katsokaa tarkasti. Hänen kasvoillaan näette sankarin merkit…

»Ja nyt… nyt se onkin jo valmis… se totuus. Olen ollut näkevinäni, että vain narrit ja sankarit tässä maailmassa luovat… yrittävät, keksivät, näkevät totuuksia, tekevät kauppaa ja rakentavat sekä ilmalinnoja että tehdasrakennuksia ja… koko yhteiskuntaa. Mutta siltä väliltä… nuo tuhatlajiset puolinarrit ja teatterisankarit sekä näyttämöllä että katsomossa… he eivät tavallisesti kykene muuhun kuin häpäisemään meidän… narrien ja sankarien rehellistä mainetta. Ja nyt… saatte mennä, herra maisteri.»

Mutta Artturi otti lopultakin koko kahakasta viimeisen sanan. Juoksi eteiseen ja kimmahutti ovesta painuvalle herralle:

»Sellaista herraa sanotaan lippariherraksi, saakeli soikoon!»

Iivari saattoi Siviä neidin kotiin. Heidän seisahtuessaan porrasovelle sanoi neiti äkkiä, kuin ankaran harkinnan tuloksena:

»Siellä kerrottiin, että rouva Gavelius hakee eroa miehestään… ehkä on jo eronnutkin.» Sitten oli Siviä neidin jo helpompi jatkaa. Hän sanoi leikillisen merkitsevästi: »Joku rouvista sanoikin, ettei se vanha rakkaus ruostu… Siinäs saitte.» Ja hän löi kätensä toverillisesti ja reippaasti isäntänsä jäykistyneeseen käteen. Se ei kestänyt tosin koko aikaa yhtä reippaana. Se värähti. Ja hän veti sen äkkiä pois, juosten portaisiin. Täällä hän ei sytyttänyt valoa, ennenkuin näki saattajan kääntyvän poispäin. Ja vielä kerran työntyi tuskallinen pisto sydämeen. Mutta riisuutuessaan levolle tuli hänen sanomattoman hyvä olla, haikean hyvä. Hän oli antanut oman uhrinsa. Ja hän tunsi jollakin tavalla auttaneensa kahta onnetonta ihmistä.

2.

Tuo tieto, että Verna oli tulemassa vapaaksi, ei herättänyt Iivarissa mitään toiveita. Hän ei ollut tottunut enää pitkään aikaan tuolta… ’toisesta maailmasta' onnea odottamaan, vaan luomaan sitä itse omasta maailmastaan.

Mutta se kiersi hänen eteensä Thure Gaveliuksen tekoineen. Tuo mies oli

yhä hänelle velkaa. Hän ei ollut sitä sanallakaan takaisin vaatinut.

Sillä hänen itsetuntonsa ei sallinut koskea mieheen, jonka Verna

Merthen oli liittänyt kohtaloonsa.

Mutta nyt… sinä hetkenä kun heidän tiensä ovat erinneet, on mies suojaton ja saa maksaa velkansa. Miten tämä oli tapahtuva, ei hän tietänyt eikä huolinut edes ajatella. Mutta hän tunsi kykenevänsä armottomaksi velkojaksi. Ja se riitti hänelle.

Syksyinen yö oli sumuinen. Takalan tehtaan ja kaupungin välisellä tiellä näkyi harvassa heikkoja valopyörylöitä.

Mutta tuolta, hänen tehtaansa vaiheilta siinsi valomeri kuin aamun nousu. Ja siellä odotti taistelu.

Lämmin, hiottava yö teki kuumaksi koko ruumiin. Jäsenet kevenivät kevenemistään kuin pitkänmatkan juoksijalla. Iivari painoi melkein ajatuksettomana eteenpäin, tuijotti kaukaisiin valoihin ja nautti humalluttavasta verenkierrosta.

Valot lähenivät. Mutta takana pysyy yhä paksuna sumuseinä. Kävelijä vaistoaa jostakin syystä, että hänen takanaan liikkuu ihmisolentoja. Hän kääntyy. Eräitä haamuja katoo muutaman rakennuksen taakse.

Se ei herätä kulkijassa erikoista huomiota.

»Onpahan niitä toisiakin yöjalassa kulkijoita», ajattelee. Matka jatkuu.

Erään lankkuaidan varjossa hän kuulee taas, aivan kantapäiltään, joukon sekavia, varoskelevia askeleita. Hän ei käännä päätään, vaan aikoo ottaa selvän maleksijoista. Askelet seuraavat itsepintaisesti ja uhkaavina. Kuuluu supisemista ja ikäänkuin toinen työnnältäisi toista tieltään tai eteenpäin. Joku päästää hampaistaan sihinää ja soinnuttomia ärräpäitä, joista muodostuu epäselvä 'saatanan herra'.

Iivari kohauttaa vaistomaisesti olkapäätään. Mutta samassa kuuluu rasahdus. »Vedettiinkö siellä puukko tupesta?» välähtää ajatus. Ja samassa käännähtää kävelijä koko ruumiillaan, survaisee kätensä ja tarttuu lähintä miestä rinnuksiin. Muut katoavat selkä kyyryssä sumuun. Mies riuhtoo itseänsä irti. Iivari työntää hänet raivokkaasti tien yli valon puolelle seinää vasten.

Iisakki Rokka, suonikaskaulainen, nuorehko mies, joka oli hiljan tullut nälkäisenä ja surkeana pyytämään töihin, räpytteli silmiään valoa vasten.

»Vai niin, Iisakki Rokka… Mitä renttuilemista sinulla täällä on? Ja mikäs sinut panee kiroilemaan isäntäsi selän takana? Vastaa!» Ja Iivari päästi kätensä irti, odottaakseen vastausta.

Mies väänsi toista olkapäätään korkealle ja alkoi röyhkeästi:

»Ja mitäs perkelettä se…»

Samassa kahmaisi taas isännän koura hänen olkavartensa kuin ruuvipenkkiin.

»Keitä olivat nuo muut?» hän kysyi lyhyesti.

Miehen silmissä välähti sekä häijynilkistä aietta että pelastuksen toivoa:

»Oli siellä sekin… Kaakon Pentti.»

»Valehtelet», ärjäisi Iivari Takala. »Pentti Kaakko ei maleksi lorvailemassa sinunkaltaisesi kanssa.» Hän oli heittänyt miehen syrjään ja antoi tuomionsa:

»Otin sinut koetteeksi laatikontekijän paikalle. Nyt huomaan, että olet valehtelija ja renttu. Hae huomenaamulla tilisi.»

Eniten oli Takalaa suututtanut Pentti Kaakon nimen mainitseminen. Siinä oli paljastunut miehen alhainen kataluus. Pentti Kaakko, nuorukaiseksi noussut työläisen poika, joka oli juoksupojasta alkaen ollut tehtaan palveluksessa, oli hänen suojattinsa. Teräväpäinen, taitava poika oli käynyt ominpäin iltakoulua ja kohonnut jo varastonhoitajaksi. Isäntä oli kustantanut hänelle kirjanpidon ja kielten opettajat, aikoen siirtää hänet mahdollisimman pian konttorin puolelle.

»Kaakon Pentti… minun poikiani ja tulevaisuuden mies… Hänkö kulkisi sakilaisjoukossa ja kiroilemassa minun selkäni takana!» Mikään ajatus ei saattanut häntä enemmän suututtaa. Tuo juutas oli sittenkin päässyt liian vähällä. Olisi ollut selvästikin selkäsaunan tarpeessa…

3.

Korkeasta sähköpylväästä heijastui valoa Takalan yksityiskonttoriin ja tämän viereiseen makuusuojaan. Tehtailija oli jo heittänyt takin yltään, mutta ei osannut paneutua nukkumaan. Tehdasalueella oli jotakin levotonta. Työväentalo oli yhä valaistu, vaikka ei kuulunutkaan mitään tanssimusiikkia. Ja useimmista työläisasunnoistakin tuikkivat tulet. Mitään muuta ei näkynyt eikä tänne saakka kantautunut mitään ääniä. Mutta tuntui kuin koko yhteiskunta olisi valvonut ja valvojien aivoissa hehkuneet järjettömät ajatukset. Sähkölamppujen ympärillä oli sameaa kiihkoa, ja niiden välisessä sumumeressä vyöryili näkymätöntä raivoa.

Rakennusten nurkkaukset kohosivat kuin hätämajakat usvasta. Ja tuntui kuin ei niissä olisi yksikään vartija paikallaan.

Takala odotti kärsimättömänä aamua. Silloin oli oleva hänen vuoronsa… Eilen illalla hän oli jo saanut lähetystön jäsenet äänettöminä häpeilemään. Aamulla, auringon valossa, hän oli karistava lujalla kädellä Iisakki Rokan hengen niiden sieluista viimeistä tuulenpesää myöten. Hänen kasvattamansa puun täytyi saada yletä puhtaana tunkkaisista pesäkkeistä… Ajatukset tulivat ja menivät. Mutta aamuyö tuntui venyvän venymistään… katkeamattomana matona…

Alakerroksen seinään jysähti pari kiveä. Takala syöksähti akkunaan. Kauempana, tietä myöten, oli tulossa muodottomia ihmisryhmiä. Mutta pihalla ei näkynyt ketään. Hän kuulosteli, mutta ei ollut vieläkään uskoa korviaan.

Taas jysähdyksiä. Tällä kertaa syrjemmällä. Ja alakerroksessa sälähti jokin akkuna säpäleiksi.

Takala vetäisi takin ylleen ja syöksyi portaille. Joukot olivat lähestyneet ja alkoivat levittäytyä pihamaalle. Hän arvioi joukon suuruutta. Enemmän kuin puolet, melkein kaikki hänen työläisistään… Samassa kajahti kauempaa yksinäinen laukaus.

»Vai tällaista se on se lakko!» Takala karjahti.

»Alas herrat!» kuului näkymättömistä tiepuolesta. Lähemmäksi joutuneet seisoivat äänettömänä massana.

»Mitä te täällä hulinoitte? Selittäkää!» huusi Takala.

»Me olemme päättäneet, että meidän ehtomme on hyväksyttävä nyt ja heti paikalla, ja että siinä tapauksessa tullaan aamusta töihin», julisti esiin astuva joukon johtaja.

»Olen jo eilen illalla sanonut, että ne ovat mahdottomat ja etten niitä hyväksy. Ja kaikkein vähimmän tässä… kivittäjien ja pyssynpaukuttajien edessä», isäntä vastasi.

»Kyllä koiraskin poikii, kun pannaan kovalle!» huijasi karkea ääni sumun seasta ja perässä tuli häntänä pitkää naurua, jossa kuului naistenkin ääniä.

»Sopii panna», kajahti Takalan suusta, »mutta tämä koira poikii korkeintaan järjenmunia kalloihinne eikä mitään muuta. Ja siihen olen valmis heti paikalla! Alettakoon kokous.»

»Ruokamakasiinin kanget auki!» kuului taas huuto.

»Vai rosvomatkalla? Siltä se kuulostikin», vastasi Takala kylmästi.

»Nälkämatkalla!» huusi sama ääni.

»Te tiedätte itse», alkoi isäntä asiallisesti, »että elintarpeita on jaettu koko se määrä mikä meille oikeuden mukaan kuuluu. Onpa saatu kokoon yhtä ja toista sen ylikin. Ja järjestelyni avulla te olette lisäksi päässeet jonottamisesta. Tämän te tiedätte, ja tähän saakka te olette minua siitä kiittäneet. Minä vaadin luottamusta ja järjestystä edelleenkin, muuten kärsivät kaikki, sekä tehdas että sen työntekijät.»

»Hyvä on saarnata lihapatojen äärestä.» — »Tämä on luokkataistelua eikä veljeilyä herrojen kanssa!» kuului huutoja.

»Siinä tapauksessa te, hyvät herrat, olette yläluokkaa», Takala iski nauraen. Mutta sitten hänen kasvonsa muuttuivat koviksi. Mitä puhuivatkaan nuo järjettömät lihapadoista ja ylemmistä ja alemmista luokista! Hänen naurunsa muuttui katkeraksi. Hän ei tuntenut enää seisovansa tässä työnantajana ja isäntänä, vaan yksinäisenä miehenä, jonka täytyi riisua itsensä alastomaksi, näyttääkseen vaivoissa kovettuneet lihaksensa, paisuneet hartiansa, suonikkaat käsivartensa ja lukemattomat arpensa, pakottaakseen nuo olennot uskomaan itseensä.

»Kuinka moni on teistä», hän puhui hitaasti, »alkanut polkunsa maailman rannalla äpärän kyttyrä selässä? Sangen harva. Useimmat teistä ovat saaneet siihenkin nähden nauttia yläluokan ylellisyyttä minuun verrattuna. — Ja kuinka moni teistä on keskenkasvuisena poikana kantanut parikolme-leiviskäistä kaupustelulaukkua kylästä kylään ja ovelta ovelle? Se oli minun toinen kyttyräni… kulkurin häpeänkyttyrä, jota en kenenkään, en viheliäisimmänkään, nähnyt kunnioittavan minään yläluokan kunniamerkkinä.

»Ja kuka teistä kykenee laskemaan ne pistot, kepin iskut, piiskansivallukset, potkut ja vieläkin katkerammat haavat, joita minä olen kerännyt ruumiini ja sieluni täyteen, noustakseni… teidän isännäksenne muka? Mutta teidän täytyy ne ymmärtää, jos kerran itse olette saaneet kärsiä sorretun elämää. Ja teidän täytyy älytä, että minun kanssani on turha puhua lihapadoista, yläluokasta ja työnantajista. Olen yksi teistä! Ja alunperin alhaisinta alaluokkaa. Enkä minä suinkaan ole siitä tullut sen kadehdittavammaksi tai vihattavammaksi, että minä välitän teille työtä ainoalta todelliselta työnantajalta, joka on olemassa, nimittäin… maailmanmarkkinoilta. Onko selvä?»

»Selvä on!» — »Kuulittekos, pojat? Se oli vasta miehen puhe.» — »Niin veti kuin puukolla miehen rintaa…» alkoi kuulua innostuneita huutoja.

Joukosta astui esiin vanhahko työmies. Tuli käsi ojossa Takalaa kohti, joka oli puheen lopussa astunut portaitten eteen, ja sanoi liikutettuna, kaikkien kuullen, isännälleen:

»Ei herran tarvitse luulla, ettei tällä puolella osattaisi olla ihmisiksi… oikeille ihmisille. — Eikös olekin sillä tavalla, pojat?» kääntyi hän lopuksi joukon puoleen.

Monenkarvaiset myönnytyshuudot yhtyivät jyriseväksi suosioksi. Takala lähestyi joukkoa. Hänen kättänsä puristivat joka puolelta sekä miehet että naiset. Hän sekaantui joukon keskelle. Hän tiesi voittaneensa taistelun. Mutta tämä riemu ei ollut pelkkää voitonriemua. Hänestä tuntui, kuin hän olisi päässyt pitkältä matkalta oman perheensä pariin. Nämä tässä ympärillä olivat lapsia ja veljiä, sisaria ja sisarusten lapsia… Hän oli liha heidän lihastaan. Ja hänen kohtalonsa heidän kohtaloansa. Ei ollut tarpeen voittaa heidenkään muiden sydämiä. Hehän yhdessä muodostivat oman yhteiskuntansa… pään ja jäsenet, sen keuhkot ja sydämen, lihaksien loppumattoman voiman, sielun ja ruumiin.

Syysaurinko teki sumusta vaivalloista nousuaan. Sen valo siivilöity! vahvana lukemattomien ainehiukkasten takaa, mutta itse se pysyi näkymättömänä. Valo joukon yllä oli himmeästi hehkuvaa, ja miesten kasvot paistoivat Takalan mielestä kuin kokolla, juhannusyönä.

Mutta missä oli Kaakon Pentti. Iivari luuli hänet nähneensä äsken, puhuessaan, jossakin syrjemmällä, hoikka vartalo suorana ja silmät palavina. Hän kääntyi löytääkseen nuorukaisen. Luuli vilahtavan hänen hartiansa miesten lomasta ja oli jo huutamaisillaan häntä nimeltä. Oikea käsi kohoaa sekin vaistomaisesti osoittamaan etsittyä miestä. »Pentti Kaakko!» on jo pääsemäisillään huulilta. Mutta samassa koholla oleva käsivarsi ponnahtaa jännittyneenä. Hän kuulee selkänsä takaa äänen, käheänä ja matalana: »Siinä on sinulle litviikkiä.» Ja sanojen mukana työntyy jotakin turruttavaa hänen selästään sisään. Samassa käy kipeä vihlailu olemuksen juuria myöten. Hänen suunsa avautuu ammolleen. Veren makua suussa. Ilma mustenee. »Iisakki Rokka!» selviää ajatuksissa. Mutta hän yrittää turhaan huutaa tuota nimeä. Ainakaan hän ei kuule omaa ääntään eikä näe enää miehiä ympärillään. Katkera verenmaku muuttuu kuumaksi tulvaksi. Ja puukotettu kaatuu suulleen hiekkaiselle maalle.

KUUDESTOISTA LUKU.

1.

Iivari Takalan sairashuoneen laattian yli kulkee varpaisillaan hoikkauumainen sairaanhoitajatar. Potilas makaa horroksissa. Hoitajatar asettelee varovasti yöpöydän maljakkoon kimpun ruusuja. Katsahtaa palatessaan vuoteen päätypuolesta nukkuvaa ja pudistaa päätään.

»Kummallinen sairas», hän ajattelee, »haava on parantumaisillaan, mutta mies itse ei halua parantua». Iho on yhä kelmeän harmaa. Nenä ja poskipäät muistuttavat vainajan naamiota. Ja suupielet nytkähtelevät unessakin.

He ovat joskus keskustelleet. Hän on katsonut läheltä potilaansa suurentuneisiin silmiin ja vavahtanut niiden riutunutta katkeruutta. Tällä tavalla on kulunut jo kuukausia. Ketään hän ei ole suostunut ottamaan puheilleen. Ja hänen harvat lauseensa ovat hirvittäviä.

»Parantuako, rakas sisar? Voitteko vakuuttaa, että jokukin tämän elämän lurjuksista kykenee lyömään muualtakin kuin takaa päin? Siinä tapauksessa hävettäisi ehkä vähän vähemmän… jatkaa elämistä», oli hän vastannut hiljan hänen terveydentoivotuksiinsa.

Kun hän oli tuonut sanan, että kaupunki ja koko isänmaa oli vapaa, oli potilas saanut silmiinsä iloisen välkkeen ja noussut ryntäilleen. Mutta sanonut hetken kuluttua entiseen tapaansa:

»Niin, Iisakki Rokan piti kuolla, mutta Kaakon Pentti on heistä suurempi konna. Eivätkä hekään ole vielä mitään hienojen konnien rinnalla.»

»Niin», ajatteli huoahtaen nuori hoitajatar, »hänen sielunsa ei halua elää. Mutta ruumis paranee pakostakin. Se taas ei halua kuolla… Kummallista.»

Potilas havahtui hoitajattaren kadotessa ovesta ja näki tuoreet ruusut.

Hän hymähti puolittain vaivautuneesti. Mutta repäisi umpimähkään

ruususta pari terälehteä ja pani ne kämmenelleen. Ne olivat Siviä

Syrjäseltä. Kaksi uskollista lehtiparkaa… koko maailmassa.

»Ja nekin alusta pitäen, jo umpussaan… haalistuneet mitättömiksi», sairas hymähti ajatusten jatkoksi. »Niillä, jotka ovat uskollisia, ei useinkaan ole rakastamisen voimaa ja kukkeutta, ja ne, joilla sitä on… he eivät tiedä uskollisuudesta mitään. Pirullista järjestystä…»

Siviä neidin kukat olivat ilmestyneet joka päivä hänen pöydälleen, ja jokapäiväisiä olivat myös nämä potilaan päätelmät.

Mutta saman päivän iltapuolella solahti hoitajatar huoneeseen uusi kukkalaite kädessään ja entistä aurinkoisemmin kasvoin.

»Siellä on kaunis, kaunis nainen! Hän pyysi minua rukoilemalla rukoilemaan, että tekisitte tällä kertaa poikkeuksen. Saanhan kutsua hänet, herra Takala, saanhan? Hän on niin siro ja kaunis ja juhlallinen…»

Sairas rypisti kulmallisiaan, mutta otti käteensä käyntikortin ja puristi sen ajatuksissaan kouraansa.

»Sellaisia silmiä en ole nähnyt koskaan… Siniset ja… sinistäkin sinisemmät, kuin kaukaisilta vuorilta huikaisevaa varjoa», jatkoi hoitajatar.

Potilas hymähti ja repäisi kahtia käyntikortin. Mutta ei antanut mitään vastausta.

»Hän näytti niin surulliselta ja pyysi minua kädestä pitäen: 'Pyytäkää, rukoilkaa, hyvä neiti! Minun täytyy saada hänet tavata…’»

Potilaan kurkusta tuli lyhyt naurahduksentapainen. Mutta pian hän nousi ryntäilleen ja sanoi melkein uhkaavasti:

»Tulkoon… hakekaa.»

2.

»Oi, käsitättehän», jatkoi Verna Merthen pitkää selitystään, »mitä minä ymmärsin silloin liikeasioista ja… kavalluksista. Tuo… herrasmies sanoi, että sellaisiin ovat useat syyllisiä, mutta yksi tehdään syntipukiksi, ja osoitti teidän nimeänne uutisessa… Ja minun oma isäni… hän nyökkäsi myöntävästi. Niin, minä katsoin häneen hätäisin silmin ja vaativasti, ja hän… hän nyökkäsi uudelleen, ehdottomasti ja vakuuttavasti. Enkä minä voinut muuta kuin uskoa häneen, johon olen luottanut koko elämäni rehellisimpänä kaikista olennoista… Käsitättehän? Voi, älkää vaietko enää, sanokaa…»

Sairas oli maannut silmäluomet veltosti kiinni ja naurahti väsyneesti, kuin kaiken turhuutta valittaen.

»Sitten kun… naimisiin mentyäni näin hänet muutamassa viikossa ei ainoastaan mitättömäksi vaan myöskin… kehnoksi olennoksi…»

»Vanha juttu», Takala hymähti avaamatta silmiään.

»Niin lienee… Mutta minä ryhdyin ottamaan selvää väärästä syytöksestäni. Ja siihenhän ei paljoa tarvittu. Kirjoitin teille kirjeen itseäni häveten ja suuressa tuskassa, mutta myöskin onnellisena. Lähdin hänen luotaan, karkasin kotiini. Ja odotin teidän vastaustanne. Mutta sitä ei tullut…»

»Katsokaas, minä olin löytänyt uuden rakkauden», mies sanoi puoliksi itsekseen.

Verna Merthen loi silmänsä maahan, ja hänen kutistuneet hartiansa näyttivät odottavan vielä julmempaa iskua.

Omasta lauseestaan oli Takala ikäänkuin havahtunut. Hän alkoi uudessa, kiihkeämmässä sävyssä.

»Niin, olin mennyt vertaisten! pariin ja antanut heille koko sydämeni. Me rakensimme tehdasta, omaa yhteiskuntaamme, me panimme käyntiin koneen toisensa jälkeen ja rakensimme pieniä kotejamme, joiden jokaisen järjestämisessä olin omin käsin mukana. Eikä mikään eikä kukaan saanut riistää minulta ajatustakaan uuden ja ainoan rakkauteni kustannuksella. Uskoni ihmisiin alkoi palata, se tuli takaisin kohisemalla, ikäänkuin elämäni joet olisivat virranneet ylöspäin entisiä uomiaan, nuoruuteni lähteille saakka.

»Minä en ollut enää kenenkään kerjäläinen enkä halunnut ottaa vastaan armahduskirjeitä itseäni kehnommilta. Elämän osattomimmat äpärät olivat mielestäni suuremman rakkauden arvoiset kuin yksikään, kauneinkaan… teidän maailmastanne, kunnes…»

Verna oli ottanut hänen kädestään, eikä sairaalla ollut voimaa sitä vetää pois. Hän jatkoi väsähtyneenä:

»… Kunnes sekin rakkaus vuoti maahan puukon uurnaa pitkin, selästä, keuhkojen läpi, sydämen ohitse… kylkiluihin saakka. Ja viimeinenkin uskoni retkahti suulleen, verilätäkköön… Eikä sitä saanut aikaan vain eräs renttu tai sekapäinen joukko, vaan rakkain suojattini, jonka olin aikonut ottaa pojakseni, kuten kerran Vikruutin ukko oli ottanut minut.»

Hän tunsi kättään hyväiltävän. Kuumat huulet hengittivät siihen kuin salaa suudellakseen. Mutta katkeruus ja tilinteon täytymys olivat liian voimakkaita. Ne eivät sietäneet hellää kosketusta. Sairas veti kätensä pois ja lisäsi:

»Niin, mitähän arvelisitte Natsarealaisen tunteneen, jos hänen Johanneksensa olisi ollut usuttamassa Juudasta tekoon? Minä luulen juuri sen itselleni tapahtuneen… Pitäisikö minun siis teidän mielestänne vielä johonkin uskoa?» hän iski lopuksi sairaalloisen ärtyneesti.

»Olette oikeassa», rouva vastasi, »te olette aina ollut liian rehellinen ja puhdas…»

Sairas keskeytti vähäksyvällä naurulla.

»Erehdys, hyvä rouva, olen kyllä koettanut itseäni tahrata. Yhteen aikaan yritin pitää rakastajattariakin. Niin, niin, turha kainostella… Eikä niissä kai ollut sen ihmeempää vikaa. Ne vain kyllästyttivät. Koetin tulla myöskin oikeaksi liikemieheksi keksimällä kavalia koiruuksia ja pääsinkin melkein konkurssihaaskaksi. Parhailta tovereiltani ostin näiden hädässä polkuhintaan koneet ja varastot. Mutta siitäkin löi Jänkälä olalleni ja karjui: 'Oikein tehty! Sotapäällikön täytyy menettää myöskin kaatuneita.' Enkä onnistunut tahrata mainettani, vaikk'ei halua puuttunut. No niin, hyvä rouva, te, joka olette aina ollut niin perin arka siitä… mertheniläisestä rehellisyydestänne… eikö tämä teitä kauhista?»

Verna Merthen ei kuunnellut viimeisten sanojen ivaa. Hän sanoi yksinkertaisesti:

»Minä olen aina teitä rakastanut…»

Takalan täytyi ponnistamalla ponnistaa itsensä irti noista hiljaisista sanoista. Hänen äänensä jyrkkeni melkein luonnottomaksi.

»Luultavastikin tuota aikaisempaa, tähänastista hounaa! Mutta teidän täytyy tietää, että jos minua huvittaa jatkaa tätä elämää, olen tekevä itseni jotakuinkin tuon teidän muistettavan kirjeenne arvoiseksi. Luultavasti en kykene pikkusummien kavaltajaksi. Mutta ulvomaan minä kykenen uudella tavalla susien kanssa, tulevat ne sitten alaluokasta tai teidän puoleltanne. Ja siitä saatte olla varma, etten säästä hampaitani pureutuessani vihamiesteni kurkkuun, vaikka olisi kysymyksessä teidän oma isänne, jota te rakastatte, kuten tyttären tulee…»

»Oi, näkisittepä minun isäni», Verna alkoi rukoilevalla äänellä. »Hän rikkoi minua vastaan, mutta hän teki sen rakkaudesta… Sen on hän viime aikoina yllinkyllin osoittanut. Jokaisessa sanassaan ja hyväilyssään hän on ollut minulle entistäänkin hellempi. Minun onnettomuuteni ovat häntä painaneet enemmän kuin muut huolet yhteensä. Ja hänen hiuksensa ovat harmaantumistaan harmaantuneet… Niin, ja… hän sai uhrata paljon, ennenkuin tuo ihminen päästi minut vapaaksi ilman… skandaalia. Ja sittenkin hän sanoi: 'Vaikka minun täytyisi ostaa sinut vapaaksi painollasi kultaa, teen sen, sillä se on vähintä, mitä velvollisuuteni minulta vaatii.' Ette usko miten rehellisesti ja jalosti hän on pyrkinyt sovittamaan tuota… sukuylpeytensä tuottamaa onnettomuutta…»

»Ihmisparat», Takala sanoi väsyneesti. Mutta jatkoi kiihkeän tinkimättömästi: »He ovat rehellisiä ja uhraavat uhraamistaan, päästäkseen olemasta rehellisiä kaikkein vaikeimmassa.»

Verna ei näyttänyt heti käsittävän lauseen sisäistä tarkoitusta ja jäi katsomaan epätietoisen kysyvänä.

Sairaan ilmeet jyrkkenivät. Tuolla naisella ei sittenkään näyttänyt olevan voimaa… muuta kuin latelemaan huulilla joitain viehkeyksiä, joita hän sanoi rakkaudeksi. Juuriltaan hän oli yhä kiinni jossakin toisessa maaperässä, sen ennakkoluuloissa ja rakkauksissa ja kurkoitteli ajankulukseen, jälleen… virkistäväksi vaihteluksi… sinisen sinisiä kukkiaan yli muurin… tälle puolen… Mutta tällä kertaa ei Iivari Takalan sydämessä ollut enää varaa tavoitella muutamia terälehtiä, jotka lakastuvat päivässä ja kahdessa… Hän tunsi tämän kipeästi, melkein raivostuttavasti, ja hänen äänensä ärtyi karkeaksi:

»Koettakaa se ymmärtää, hyvä rouva. Joka tapauksessa… olen näinä aikoina… Iisakki Rokan ansiosta… ennättänyt jonkin verran ajatella. Ja olen tullut siihen, että ne 'välimatkat', joita ihmiset tähän saakka ovat eteeni levitelleet, ne määrään ja asetan tästä alkaen minä itse. Eikä niiden yli liihoitella pelkin sanoin, vaan… luopumalla kaikesta siitä, mikä on tyhjän tilan tuolla puolen… Niinpä olisi teillekin onnellisinta tarkastella hieman sukupuutanne, eikö sen ylpeillä oksilla sattuisi olemaan yhtään maahan karistettavaa toukansyömää lehteä tai hedelmää tai kokonaista oksaa…» Sairas oli hengästynyt. Rinnasta alkoi pistää. Hän painoi nyrkkinsä hetkeksi kylkiluita vasten ja jatkoi taas:

»Kuten näette, tuo entinen houna on saanut hieman selvää järkeä ja sitä mukaa myös rehellisyyttä itseänsä kohtaan. Minä en kestä enää tappioita! Ymmärrättekö? Enkä minä luota siihen rakkauteen, joka ei ainoastaan langennut ensimmäisestä koettelemuksesta, vaan tärveli itsensä ensimmäisessä sylissä, joka sattui olemaan lähettyvillä…»

Sanat olivat tulleet särkevinä. Verna Merthen oli noussut hitaasti ja siirtynyt ovea kohti. Täällä hän kääntyi. Silmäripset olivat kosteat. Hartiat näyttivät uupuneilta, ja kädet riippuivat hervottomina kuituina.

»Lienette oikeassa», hän sanoi surullisena. »Tulin tänne todellakin luopuakseni kaikesta muusta kuin rakkaudesta… Niin, olin valmis lähtemään tästä sairashuoneesta teidän rinnallanne… teidän luoksenne… Nyt kuitenkin tunnen, etten kykene kesyttämään teissä raivoavaa petoa…» Olkapäät nousivat hitaasti. Painunut rinta kohosi pitkään hengitykseen. Ja viimeiset sanat uhkuivat hiljaisina sisäistä ylpeyttä:

»No hyvä. Jaksan ehkä odottaa siellä… sukupuussa maahan varisemista tai… jotakin vieläkin murheellisempaa… Enhän ole sittenkään rakastanut ketään muuta…»

Sairas jäi tuijottamaan sulkeutuneeseen oveen. Hän oli loppuun saakka väsynyt, eikä hän jaksanut tuntea mitään muuta kuin määrätöntä halua hukkua unettomaan uneen.

Mutta vielä seuraavina päivinä, kun hän sana sanalta punnitsi lausumiansa ajatuksia, ei hän kyennyt yhtäkään niistä katumaan. »Rehellinen itselleen… se se juuri onkin… tuo peto toisia kohtaan…» hän päätteli hitaasti itsekseen.

SEITSEMÄSTOISTA LUKU.

1.

Pikajuna lähenee pääkaupunkia.

Verna Merthen istuu akkunanpielessä, silmäluomet puoleksi kiinni, kuin onnelliseen uneen painumassa. Toinen käsi hyväilee hitaasti helmassa lepäävän sukukirjan kellastunutta lehteä. Suuret kirjaimet »Några svåra år» kurkistelivat hänen sormiensa lomitse vanhanaikaisen leppoisasti.

Hän on lukenut viime päivinä sen luvun moneen kertaan ja koko kirjan alusta loppuun. Ja yhtä monta päivää hän on kuunnellut äitiänsä, joka on levännyt keittiökamarissa kuluneella sohvalla ja kertonut hänelle nuorena kuolleesta äidistään, isästään ja Könnien suvusta, omasta lapsuudestaan, rakkaudestaan ja koko elämästään.

Mutta Verna Merthenin ajatukset eivät pysy enää kiinni noiden tapausten yksityiskohdissa. Ne vaeltavat unen ja toden huikaisevan kirkasta rantaa, hamuttavat vettä ja maata ja ihmisiä ja pysähtyvät näkemyksiin, jotka aukenevat kummallisella helppoudella autuaan varmoiksi ajatuksiksi.

Hän soutaa kotona alisen suvannon kaislikkorantaa. Veden pinta on elottoman himmeää. Tulee tuulennuoliainen. Ja menee. Liikkumaton pinta on havahtunut kuin käärmeen puremista. Pienet vihurinlaikat kiitävät vettä pitkin. Yksi niistä kohahtaa tuossa vieressä… kaislikkoa vasten. Kaislat kahahtavat. Viiltävät vedenpintaan äkkinäisen haavan. Jäykistyvät jälleen entisille paikoilleen. Heilahtivat kuin rintaan ammutut nuolet käden tempaisusta, mutta eivät lähteneet irti. Taas seisovat siinä kerran tekemässään haavassa lähtemättömän tuskan todistajina.

Tällainen näkemys viimesyksyisestä iltapäivästä vaeltaa hänen sielussaan. Ja hän muistaa silloin ajatelleensa: Juuri noin… nuolet, jotka meihin on elämä ampunut, liikahtavat tuontuostakin, aukovat arvet, mutta eivät lähde, eivät, vaan turtuvat jälleen, kohta taas reväistäkseen luopumattomina kiduttajina. Haikea autius oli täyttänyt hänen mielensä, ja hän oli vaeltanut sielultaan ja ruumiiltaan toivottoman väsyneenä.

Tuo syksy oli ollut hänen elämänsä raskainta aikaa. Hän ei ollut löytänyt yhtäkään lohduttavaa ajatusta eikä ainoatakaan tietä päästä kesyttämään rakastettunsa rintaan siittynyttä petoa.

»Ooh, sellaista se oli… odottaa… varisemista lahoavasta sukupuusta», hän huoahtaa vieläkin.

Kaksi vaivan ajatusta oli ollut hänen alinomaisina kumppaleinaan: »He ovat rehellisiä ja uhraavat uhraamistaan, päästäkseen olemasta rehellisiä kaikkein vaikeimmassa», oli sanonut hänen rakastettunsa edellisenä keväänä.

Mikä oli tuo kaikkein vaikein? Vaikka se olisi ollut vankilaan astumista, hän tahtoi sen suorittaa. Ja hän tiesi siihen kykenevänsä. Mutta mikä se oli? Kaikki kyseleminen oli näyttänyt turhalta…

Mutta Iivari Takala oli käskenyt hänen tutkia myös Merthenin sukupuuta, eikö sattuisi sen ylpeillä oksilla olemaan yhtäkään maahan ravistettavaa toukan syömää lehteä tai hedelmää…

Ja itsensä varisemista hän oli odottanut!

Ja nyt, tänä hetkenä hän tiesi, mikä oli heidän rehellisyydessänsä kaikista vaikein. Se oli hänen isänsä ja isoisänsä rikos nuorta talontytärtä kohtaan, joka oli rakastanut pyytämättä muuta kuin rakkautta. Ja se oli myös hänen oma heikkoutensa rakkautensa ensimmäisessä koettelemuksessa. Mutta nuo molemmat vääryyden teot kuuluivat yhteen, kuten siemen ja hedelmä. Heidän rehellisyytensä oli ollut ulkokullaista polvesta polveen. Eikä ollut heistä yksikään kyennyt sitä korjaamaan kaikista vaikeimmalla…

Mutta hän, Verna Merthen, oli nyt menossa suorittamaan kostoa itselleen ja suvulleen. Hän oli saanut kamppailla raskaasti, mutta nyt hän tiesi löytäneensä oikean tien. Ja siksi on hänessä muuttunut kaikki… Hänen tapansa ajatella ja tuntea, hänen hengityksensä ja verenkiertonsa, hänen käsityksensä häpeästä ja ylpeydestä, suvusta ja… niin, ennenkaikkea siitä, mikä on rehellistä ja epärehellistä ihmisten kesken.

Miten toiselta näyttikään nyt tuo hänen viimesyksyinen näkemyksensä. Katkera vihuri oli muuttunut paisuilevaksi etelätuuleksi. Kaislojen nuolet olivat muuttuneet ihanasti huojuilevaksi lehvistöksi. Tai… ainakin kohta… niiden täytyy muuttua…

Kuvat olivat tulleet ja menneet, risteilleet kuin aamuiset säteet ja hyväilleet suloisesti sydäntä.

Mutta hänen ajatuksensa tulivat hereillä-olon maailmaan. Ja kehkeytyivät totiseksi mietteeksi.

»Niin, on totta», hän ajatteli, »että vihassa ammutut nuolet eivät irtaudu vihurin tempaisulla… Mutta kun tulee määrätön rakkaus… etelätuuli, joka huuhtoo pohjaa myöten ja syvimpään haavaan ja haavojen pohjaan saakka, silloin ne muuttuvat… viheriöitseviksi kasveiksi, jotka huojuvat ja laulavat humisevassa tuulessa…»

Vielä kerran riipaisi valittava ajatus Verna Merthenin sydäntä. Miten kipeätä se olikaan tekevä hänen isänsä ylpeään rintaan! Miten olikaan koskeva häneen itseensä… paljastaa oman isänsä syvin ja salatuin haava. Ja oliko hänen rakastettunsa sen ymmärtävä oikein… hänen nöyrimmäksi rakkaudekseen molempia kohtaan…?

Mutta kaupungin harmaat ja valkeat seinät nousivat näkyviin veden takaa. Juna vihelsi pitkään. Se oli hänelle merkki ajatella vain tekoa, jonka kerta kaikkiaan sydän ja järki olivat kypsyttäneet… putoamaan juuri tänään, jolloin Mertheneillä on jäidenlähdön aika.

Silmäripset painuivat vielä hetkeksi kiinni. Ja kun ne taas avautuivat, oli hänen katseensa rauhallinen ja sinistä selkeyttä täynnä.

2.

Samoihin aikoihin istuivat Kämpin yksityishuoneessa tehtailija Iivari

Takala ja häntä vastapäätä insinööri Gavelius.

Takalan kasvoille ei ole enää sairauden jälkeen palautunut entinen nuoruuden raikkaus. Mutta niiden ilmeisiin on tullut voimaa kaksinkertaisesti. Hänen leveän otsansa liikkumattomassa levossa on yhä armottomampaa painetta. Ja pöydällä lepäävässä oikeassa kädessä ja olkapäässä on musertavaa raskautta. Ne ovat työntyneet vinosti eteenpäin, kuin kahmaistakseen ratkaisevana hetkenä odotetun saaliin allensa.

Käden vieressä pöydällä on täytekynä, avattu shekkikirja ja valmiiksi kirjoitettu valtakirja. Thure Gavelius tekee hermostuneesti laskujaan pitkälle paperiliuskalle.

Hetken kuluttua Takala ottaa kynän ja tarjoo sitä Gaveliukselle:

»Kirjoittakaa siis pelkästä valtakirjasta summa, joka vastaa osakkeittenne nimellisarvoa.»

»Voisin kyllä kirjoittaa», alkaa puhuteltu, ja hänen molemmat kätensä haparoivat pöydän viheriätä verkaa, »mutta tahtoisin tietää, mikä asema minulle tulee tehtaassa siinä tapauksessa, että…»

»Korkeintaan… konttoristin», tuli tasaisella, mutta järkkymättömällä äänellä.

Insinööri Gavelius ponnahti pystyyn:

»Ja sellaistako te uskallatte?» Mutta retkahti samassa takaisin sohvalleen ja jäi tuijottamaan rypistynein kulmin eteensä.

»Sellaista», Takala jatkoi. »Tunnen teidän paperinne. Niissä on etupäässä Weinstube-istuntojen viinitahroja niistä saksalaisista pikkukaupungeista, joissa yrititte ansaita perintörahoillanne insinöörintitteliä. Sellaisilla… Nachtlokal-todistuksilla ei päästä minun tehtaissani insinöörin asemaan.»

Puhujan ääni nousi lopussa. Siinä vavahti vihaa ja halveksumista. Hän oli lyömäisillään nyrkkinsä pöytään. Mutta laski sen samassa tukevasti reidelleen ja lisäsi:

»Huomatkaa, että tämä summa on teille todellakin 'ansiotonta arvonnousua' siitä, että kykenitte tärvelemään Verna Merthenin elämän…»

»Vai niin, vai niin», haparoi insinööri löytämättä nopeaa vastausta. Mutta iski lopuksi sivulta päin, ärsytykseksi: »Ehkäpä aiotte värvätä minut juuri… puhemieheksi…»

»Ei, hyvä herra. Tämä on paitsi taistelua rahasta ja vallasta lisäksi ja ennenkaikkea… kunniakysymys kauppaneuvos Merthenin ja minun välilläni. Enkä minä tarvitse teidän osakkeitanne pelkästään voittaakseni, sillä osake-enemmistö on luultavasti jo hallussani, vaan sitä varten, että haluan tällä kertaa työntää nyrkkini pohjaan saakka.»

»Jos teillä kerran on jo voitto käsissänne, en todellakaan käsitä, millä minä puolestani voin tässä 'kunniakysymyksessä' palvella.»

»Kunniattomuudellanne», Takala vastasi painostaen hitaasti jokaista tavua. »Te olette antanut entiselle apellenne sananne siitä, ettette käytä osakkeitanne tässä taistelussa häntä vastaan, vaan hänen puolestaan.. Hyvä. Minä ostan teidän valtakirjanne ja kunnianne. Ja kuten näette… avoimin kortein. Sanokaa hintanne. Paljonko?»

Takalan käsi asettui valmiiksi kirjoittamaan numeroita shekkikirjaan.

»Paljon, mutta… ei rahaa!» Gavelius huudahti epätoivoisen kiukkuisena.

»Juuri rahaa, herra insinööri! Olen antanut laskea teidän loistavan elämänne ja mitannut teidät lisäksi kiireestä kantapäähän. Ja tosiasia on, että te näytätte vielä hienolta herralta, mutta todellisuudessa te olette hunningolla. Isänperintönne jäi sangen pieneksi, sillä te olitte sen jo tuhlannut korkeihin opintoihinne. Avioerossa saitte huomattavan summan rahaa, viettääksenne tarpeellisen ajan ulkomailla. Palatessanne kotimaahan ei teillä ollut muuta kuin osakkeenne, joiden arvo silloin oli mitätön. Lisäksi olette ilman tointa ja vekseleissä korvianne myöten ja saatte muuttaa kohtapuoliin johonkin… matkustajakotiin, jollette käytä hyväksenne tätä tilaisuutta. Tällä hetkellä on teillä hävyntuntoa vielä sen verran, ettette kykene appenne kanssa ryhtymään kiristyskauppoihin, ja huomisena päivänä ovat osakkeenne vain normaalisessa arvossaan. No, niin. Siis valtakirja. Se teko on teidän arvoisan luonteenne mukainen. Pääsette katsomasta silmästä silmään pettämäänne miestä. Ja lopuksi koroitan tarjoukseni kaksinkertaiseksi.»

Sohvaan kyyristyneen miehen silmät revähtivät auki. Ne alkoivat palaa kuin uhkapelaajalla. Loukatun ilme ja herrasylpeys oli niistä kadonnut. Ne tuijottivat selällään, kuin pyörisi huimaava ruletinpyörä tuossa edessä, käden ulottuvilla, ja kourassa olisi viimeinen panos ojentaa ja… voittaa… Hänen kätensä vapisivat. Mutta ne haparoivat kynää. Hänen täytyi nousta puoliksi seisovaan asentoon, ennenkuin hän sai sen tavoitetuksi. Mutta samassa hengenvedossa kirjoitti käsi nopealla vetäisyllä nimen valtakirjaan ja ojentui odottamaan, koska reväistään lehti shekkikirjasta.

Iivari Takala oli lopettanut kirjoittamisensa, tuijotti hetken ilmeettömänä kuivuvia kirjaimia ja repäisi lehden irti kuin likaisen riekaleen, heittäen sen pöydälle.

Thure Gavelius kuuli raskaitten askelten etääntyvän ovea kohti.

KAHDEKSASTOISTA LUKU.

1.

Pörssihotellin kokoushuoneessa kävelee edestakaisin kauppaneuvos Merthen ja puhaltelee hyvätuulisena huikaisevan sinisiä sauhuja havainnastaan. Sivupöydällä availee salkkuaan prokuristi Zinck, joka vuosien varrella on kuivahtanut ärtyisen näköiseksi käppyräksi.

Albert Merthenin hiukset ovat harmaantuneet ohimoilta ja otsalta takaraivoon saakka. Mutta selkäranka on yhä suora, eivätkä ole vieläkään ylpeätä päänasentoa painamassa kalkkiutuneet niskasuonet. Hänen liikehtimisensä on yhä vapaata ja luontevaa. Ja jos ovatkin syventyneet suupielten vaot, on niiden kylmä, kohtelias hymy sitä erehtymättömämpi. Se ei häviä näkymättömiin nytkään, vaikka hän on yksin omine ajatuksineen, ja huulet pyrkivät pakostakin kääntymään vihelteleväksi nauruksi. Sillä tämä päivä on hänelle monien raskaitten vuosien jälkeen ilon ja koston päivä, ensimmäinen jäidenlähdön aika, jolloin eivät enää mitkään suomalaiskorvesta nousseet voimat kykene hänen sukuansa uhkaamaan. Tänään, juuri tänään hän on osoittava noille kyläkujien nousukkaille, että hän on ja pysyy sukunsa ja tehtaittensa herrana. Hän ei voinut olla ääneensä naurahtamatta. Tuo 'kansallinen kapitaali' oli tulossa hänen yhtiökokoukseensa valloittajana ja saapa pysähtyä ovensuuhun… kuokkavieraaksi…

Kauppaneuvos kulki akkunan luo. Alla kulki vain katuliikenne. Mutta hän tunsi olevansa tehtaittensa keskellä, valtiassaarensa komentosillalla.

Viimeiset kaksi vuotta olivat olleet merihädässä kulkemista. Rauhan tultua oli ollut hidasta ja vaikeaa kääntää menekkiä länsimaille menetettyjen Venäjän-markkinoiden korvaukseksi. Sodan aikana rappiolle kulunut koneisto olisi täytynyt uusia yhdellä iskulla. Mutta se oli ollut mahdotonta valuutan hoippuessa ja laskiessa luonnottomiin ja kotimaisenkin kauppiaskunnan pysähdyttäessä tuontuostakin ostonsa maksuvälineiden puutteessa.

Oliko ihme, ettei tilinpäätöksissä ollut voitu jakaa osinkoja? Mutta tämä, juuri tämä oli ollut Albert Merthenistä tuskallisinta. Osakkaat rettelöivät. Pörssissä alkoivat osakkeet painua alle nimellisarvon ja joutuivat ties minkälaisten olentojen käsiin. Hänen kuuluisa komentajamaineensa oli hukkua häväisevien huhujen likavesiin. Ja mikä pahinta! Niissä oli osa tottakin. Lasse Snöre oli saatu kiinni kavalluksesta. Ja eräs yhtiökokous oli täytynyt lykätä, kun tilintarkastajat eivät olleet hyväksyneet tilejä paljastuneiden väärinkäytöksien vuoksi. Ja samoihin aikoihin… tuo hänen tyttärensä onnettomuus, ja Krookin lopullinen haaksirikko.

Vieläkin hän näkee silmäinsä edessä sen ajan alinomaisen näyn.

Maine vaarassa, koko yhtiö tuuliajolla pörssissä ja silmien alla tuo saharaunio, jonka Jänkälä oli huutanut omakseen, hän oli seisonut yksityiskonttorinsa akkunassa koko syksyn ja kuunnellut raskaan ilman läpi verivihollisensa karkeata hohotusta. Niin, silloin olivat hänen hiuksensa harventuneet ja harmaantuneet, ja hänen selkärankansa oli ollut katkeamaisillaan.

Mutta vihdoin… keskeltä haaksirikkoa oli syttynyt kamppailu elämästä ja kuolemasta.

Äkkiä olivat, nimittäin, osakkeet alkaneet nousta pörssissä. »Hyvä», oli hän ajatellut, »laskusuunta oli vain yleistä kriisitilannetta ja rahapulaa. He luottavat minuun edelleenkin ja ovat aina luottaneet…» Mutta nousua kesti vain hetken. Ne alkoivat heilua edestakaisin. Laskivat ja nousivat. Taas laskeakseen, noustakseen ja laskeakseen… »Nehän ovat joutuneet keinottelijain käsiin», oli välähtänyt pahaa aavistava ajatus.

Ja hän oli ruvennut miettimään: »Se on sameassa vedessä kalastamista. Joku viholliskäsi on sen pannut liikkeelle… Se on lähettänyt kätyrinsä kalastamaan, apaja apajalta, kunnes…»

Jänkälän, Iivari Takalan ja eräitten muiden leveät kasvot olivat nousseet koskenniskasta hänen näkyviinsä. »Kaivosmiehet ja kulkukauppiaat, nuo… nykyiset saha- ja verstasherrat… he eivät enää saarra, he hyökkäävät!» oli paljastunut hänelle selviönä. Ja hän oli alkanut raivokkaana taistelun omasta hengestään.

Uskollisimmat kannattajat olivat kerääntyneet hänen ympärilleen. Epävarmoista käsistä oli houkuteltu tai riistetty rahan voimalla osakkeet. Viikko viikolta oli käyty ankaran paineen alla, kuin tietymättömän meren syvyydessä, salamyhkäisiä kahakoita kahden rintaman välillä. Ystävää oli ollut monta kertaa mahdoton erottaa vihollisesta. Petturit olivat luikahtaneet saaliin himossa puolelta toiselle. Ja monesta voitosta oli saatu maksaa verisen kalliisti.

Mutta nyt… nyt ei ollut muuta tehtävää kuin… sanella viholliselle masentava rauha ja korjata talteen saalis ja pelastettu kunnia, sillä hän oli laskenut päässeensä voittajaksi osaketaistelussa.

Kauppaneuvos viittasi prokuristilleen:

»Apropos, lukekaa vielä kerran tuo arvio… kapinoitsijain äänimääristä.»

»Tehtailija Iivari Takala», prokuristi aloittaa.

»No niin, ja samaan summaan hänen kätyrinsä», keskeyttää isäntä ärtyvästi.

»Yhteensä 70,500 osaketta ja meillä…»

»Hyvä, hyvä, muistan kyllä… lähes 20,000 osakkeen enemmistö…»

»Epäilemättä, mutta…»

»Ei mitään ’epäilemättä'!» kauppaneuvos sinkosi. »Jos otaksuisimme senkin, että insinööri Gavelius ei äänestä 8,000 äänellään puolellamme, jää meille sittenkin yli 10,000 äänen voitto.»

»Epäilemättä, mutta jos tuo herra Gavelius ei ainoastaan jätä äänestämättä, vaan on antanut valtakirjansa Iivari Takalalle… entä sitten?»

»Mahdotonta. Tuo lurjus on kyllä sukunsa mätämuna. Mutta hän on sentään ruotsalainen eikä voi syödä antamaansa sanaa. Ja sitäpaitsi…»

»Jotakin epäilyttävää, jos saan sanoa, on kuitenkin siinä, ettei hän suostunut myymään noita osakkeitaan herra kauppaneuvokselle eikä antamaan valtakirjaa, vaikka…»

»No, jaa», isäntä hymähti, »aristokraattiselta suvulta peritty viimeinen ylpeyden ripe… Hänhän oli jo sitä ennen antanut kunniasanansa. Ja hänellä oli jonkinlainen oikeus loukkautua tarjouksestani. Katsokaas, peritty kunniallisuus ei hevin heltiä miehestä vielä katuojassakaan. Ja ketä hän vihaisi enemmän kuin tuota kiipeilijä Takalaa, joka… Hjaa. No, niin. Joka tapauksessa… mahdotonta.»

»Mutta, herra kauppaneuvos, jos, sanoin vain jos?»

»Hyvä, siinäkin tapauksessa jää parintuhannen enemmistö, ja hätätilassa saa riittää sekin.»

»Toivotaan, toivotaan», hymisi kohteliaasti prokuristi. Mutta kauppaneuvos jatkoi kävelyään hieman harmistuneena.

Koputettiin oveen.

»Verna, sinä täällä?» huudahti Merthen puoliksi iloissaan, puoliksi hämmästyneenä.

»Ja miksikä en, hyvä isä? Osakkeenomistaja, katsos…» hän lisäsi liioitellun leikillisesti ja hypisteli hivenen hermostuneena hansikoittensa sormenpäitä.

»No, mutta meillähän on sinun valtakirjasi, lapsi rakas, ja sinä joudut täällä olemaan ainoana naisena ja seurassa, joka tulee olemaan aika tavalla… sekalaista.»

»Ei siinä auta, isä, 10,000 osaketta ja 10,000 ääntä, jotka käytän itse», helähti tytär kirkkaalla äänellä ja nauraen. Mutta samassa sulkeutuivat hänen huulensa päättävään ilmeeseen, ja hän kääntyi prokuristin puoleen:

»Herra Zinck, annattehan tuon valtakirjan haltuuni, koska kerran olen nyt omassa persoonassani läsnä…» Hän korosti taas leikillisen liioittelevasti viimeiset sanansa, mutta niiden alta kuulosti kuitenkin käsky, joka saattoi prokuristin selailemaan valtakirjaa papereistaan.

»Mikä on tarkoituksesi?» kauppaneuvos kivahti ärtyneesti.

Mutta tytär kiirehti isänsä luo kulmallisten ilmeet iloisen moittivina ja syli avoinna. Veti isän hartioista lähelleen ja vei hänet ulommaiseen akkunasyvennykseen. Toinen käsi hyväili harmaata tukkaa, huulet jokelsivat torailevaa houkuttelua. Mutta jossakin salassa kiersi kuumaa itkua… »Miten kipeästi se koskeekaan…» soivat uudelleen tukahduttavina.

Ikkunan luona hän jätti toisen käden isän hartialle ja kysyi avoimesti:

»Rakas isä, mitä arvelet itse? Onko sopivaa, että kauppaneuvos Merthenin tytär pakenee ratkaisevaa hetkeä eikä uskalla seisoa kasvoista kasvoihin vihamiestensä edessä?»

»Vihamiestesi?» konsuli rypisti kulmallisiaan. »Luulen päinvastoin, että minun tyttäreni ei sovi edes vihata jotakuta herra Takalaa siksi, että on kerran suvainnut antaa hänelle rukkaset.»

»Entäpä, jos minua huvittaisi koettaa, uskaltaako hän tarjota niitä takaisin!» tytär nauroi kylmää uhmaa ja parahtavaa itkua. Mutta hän hillitsi itsensä nopeasti:

»Olen kauan tätä asiaa ajatellut ja vasta viime yönä pääsin selvyyteen siitä, mitä minun on tehtävä… Isä, olen tullut sovittamaan… Ei, ei, kuuntele mitä sanon!»

Isän katsoessa häneen epäilevän synkkänä soi hänessä itsessään: »Sanonko hänelle kaiken… ymmärtääkö hän… ja auttaa meitä?» Mutta hän ei rohjennut. Oliko hänellä oikeutta säästää Mertheneitä sovituksen teolta? Ei, ei! huusi koko hänen tahtonsa. Ja hän jatkoi taitavasti tunnustellen:

»Katsos, olethan itse joskus sanonut, että tehtailija Takalan herkeämätön taistelu sinua vastaan on juurtanut alkunsa hänen onnettomasta… no, niin… tuosta hänen nöyryytyksestään, meidän ylpeydestämme…»

»Olenko sitä valittanut?» kauppaneuvos katkaisi tuimasti. »Ja enkö ole sitä kestänyt? Tänään on voitto meillä, kuten tiedät.»

»Tiedän kyllä, tiedän… Mutta… kuule, isä, minä tahdon olla mukana… ratkaisemassa», tytär pyytelee kiihkeästi.

Isän korvaan kuulosti tyttären kärsimätön ääni lapselliselta päähänpistolta. Noin, juuri tuolla äänellä oli hän jo tyttöhupakkona houkutellut mielitekoihinsa. Ja Merthen naurahti huvitettuna:

»No, jos sen kunnian haluat, hupakko…»

»Minä haluan sen, isä», Verna sanoi hitaasti ja vakavasti. Hän katsoi taas avoimin silmin, joissa oli läheistä hellyyttä ja rohkeutta. Ja hän lisäsi hiljaa, kuin kuumana rakkauden tunnustuksena: »Kaikille Mertheneille onneksi…»

Isä oli sokaistunut hänen silmiinsä, ääneensä ja sanoihinsa. Niiden alla ei ollutkaan vain tyttöhupakon mielitekoja, vaan… sankarillista kauneutta, jotakin… elämän jalointa viiniä…

»Tuosta äänestä ja noista silmistä tunnen tyttäreni ja Merthenit», hän alkoi puhua ihastuneen ylpeänä. »He eivät unohda loukkausta, he pysyvät alhaison yläpuolella ja osaavat laskea jalkansa sen niskalle, silloin kun se nöyryytystä tarvitsee…»

»Niin, isä, pääasia ei ole osakkeissa, vaan tyttäresi oikeassa teossa.»

»Bravo, bravo!» Kauppaneuvos alkoi liikehtiä silmät loistavina. »Herra Zinck, antakaa tuo valtakirja ja järjestäkää hänet äänestämään heti minun jälkeeni ja — huomatkaa — ennen Gaveliusta. Taas hän palaa kädet avoimina.

»Hyvä, tyttäreni! Tuo mies uskalsi tavoitella minun ja minun isieni tehtaita, ja tänään heitän hänet aasinsatulasta maahan. Hän rohkeni toivoa jotakin Verna Mertheniltä, ja tänään sipaisee tyttäreni hansikkaallaan huvikseen tuon narrin naamaa.»

Kauppaneuvos nauroi herttaisesti ja pitkään. Verna oli jo pannut valtakirjan käsilaukkuunsa. Nyt hän seisoi ovella joustavan solakkana ja ojensi kutsuen kättänsä:

»Mutta nyt, rakas kavaljeerini, saata minut ravintolan puolelle. Tahdon nähdä ihmisiä, kuulla musiikkia ja ylpeillä omasta isästäni.»

YHDEKSÄSTOISTA LUKU.

1.

Herrat seisovat ryhmissä. Parkettilattia välkehtii kattovalojen alla. Pitkä, viheriäverhoinen pöytä jakaa kokoushuoneen suurelta osalta kahteen puoliskoon. Toisella puolella istuvat ja seisoskelevat suomalaiset valtaajat, toisella Merthen kannattajineen.

Kumpikin puoli on laskenut voittavansa. Suomalaiset keskustelevat matalalla äänellä, mutta heidän kasvonsa paistavat tyytyväisyyttä. Ja nurkkauksen nojatuolissa loistaa Jänkälän naama kuin ukkos-säällä aurinko. Hänen oikea kätensä nojaa tanakasti reiteen, eikä se siitä kertaakaan liikahda.

Seuran kavaljeerit seisovat Verna Merthenin istuimen ympärillä. He hakevat sukkeluuksia ja kohteliaisuuksia ja tarjoilevat niitä kuin hienon hienot tarjoilijat herkkupaloja.

Verna rouva vastaa herrojen leikkiin ilakoivasti ja kylmästi. Mutta hänen kätensä tapailee jännittyneesti nojatuolin kädensijaa. Hän ei muuta asentoaan, mutta hänen korvansa ja silmänsä aistivat joka hetki hermostuneesti ovenkäyntiä.

Iivari Takala ei ole vielä saapunut.

Kauppaneuvos keskustelee huolettomasti poltellen, nojaten ikkunalautaan. Herroista toinen toisensa jälkeen pysähtyy hänen luokseen, ja hänellä on jokaiselle heittää leikkisänä tai vastaus kysymyksiin.

Mutta yli puhuteltavan olkapään, kävelevien herrojen ja seisoskelevien ryhmien lomitse hän tarkastelee yhtämittaa suomalaista valtaajajoukkoa.

Aikaisemminkin on noita nousukas-kapitalisteja joutunut hänen lähettyvilleen. Mutta ei koskaan ennen noin suurena joukkona. Eikä hän tunne voivansakaan — omaksi ihmeekseen — välttää eräitä epäröiviä ajatuksia.

Siellähän on pujopartaisia, itsetietoisen näköisiä liikemiehiä, nenällä välähtelevät silmälasit tai tottuneesti sormien välissä hitaasti palava sikari. Tuossa nuori, joustava vartaloinen gentlemanni! Hän kuuntelee harmaa-ohimoisten herrasmiesten keskustelua. Olento on vapaa, epäilemättä urheilijanvartalon ansiosta. Mutta kasvoilla on lisäksi — kauppaneuvos toteaa sen yhä kiusaantuneempana — älykästä iloa ja terävyyttä. Profiili ehjä ja voimakas.

»Mitä? Tuollaistako on heidän nuorisonsa?» tunkee hänen mieleensä karvaita kysymyksiä.

Onko hän lopultakin säilyttänyt liian kauan suvussa periytyneitä ennakkoluuloja? Tuossahan… häntä vastassa… ei seiso enää korpea, kuten vielä hänen isäänsä Jaakko Könni ja muut erämaan eläjät. Nuo eivät ole enää mitään… työläisjoukkoakaan… ei edes työläisten poikia tai pojanpoikia, vaan… itsetietoisia herroja. Mistä he ovat tulleet? Parissa vuosikymmenessä!…

Kauppaneuvoksesta tuntui, kuin koko hänen elämänsä ojennusnuora alkaisi luisua käsistä. Hermostuneella liikkeellä hän heitti tuhkan sikaristaan. Käsivarret herpautuivat voimattomiksi. Hän tuijotti hetkisen maahan. Ja hämmästyi puoliksi kiukuissaan. Hän oli karistanut sikarin tuhkan — laattialle, parkettipermannolle… Sehän oli kuin tuon pirttiläisjoukon tapoja…

Hänen suutahtanut katseensa kimmahti suoraan Jänkälän kirjaviin kasvoihin. Ja nyt… omasta kiukustaan ja tuon »arpipirun» naamasta hän sai taas ajatuksilleen uutta ainesta.

»Ahaa, Jänkälä… suoraan suomalaisesta sysihaudasta… kaivosorjaksi ja — herraksi. Mutta… vestigia terrent…»

Tarkastelija oli taas saanut kiinni oikeasta ojennusnuorastaan. Ja hän naurahti. Siinä, juuri siinä miehessä oli koko tuon nousukasrodun todellinen edustaja, niin, ja hänen oppipojastaan, joka oli hävyttömässä moukan-röyhkeydessään noussut vielä mestarinsakin yläpuolelle. Äpärä ja arpisaatana!

Kauppaneuvos ei ajatuksissaankaan lausunut noita sanoja. Mutta juuri sensisältöisten käsitteiden ympärille oli hänen halveksuntansa lopulta tihentynyt. Se oli löytänyt oikeat perushahmot, ilmielävät vertauskuvat. Ja nuo muut… ihmisemmännäköiset! Pari poikkeusta ja sekarotuista, toiset ruotsalaissukujensa luopioita, fennomanian ja nimenmuuttoraivon uhreja… hän ajatteli. Eikä tuollainen nuorukaisvartalo synny pelkästä urheilusta. Jonkun todellisen herran haaksirikosta nopeasti noussut jälkeläinen tai jälkeläisen poika, jonka on täytynyt avata ensi uransa itseänsä alemmassa luokassa…

Jänkälä nousi. Käveli ovea kohti.

»Kuin vanha karhu», kauppaneuvos hymähti. »Menee hakemaan marraskarhua.» Ja hänen sisimmästään noussut nauru soi pitkään ja voitollisena. Se soi korvissa ja sekaantui hänen oman seuransa iloiseen äänten sorinaan. Barytoneja, tenoreita, kalskahtelevaa, teräskaikuista kieltä… Nuo tuolla… nurkassa supisijoita, mykkää joukkoa… Eivät rohkene täällä käyttää todellista kieltään… maailman karkeimpia kiroussanoja.

Ylimielinen kädenheilahdus. Niskan ylpeä terästyminen. Joustava askel lähinnä seisovaan ryhmään. Ja kauppaneuvos alkoi kierrellä omiensa keskellä, iloisena ja säkenöivänä.

Hän oli valmis karhunmetsästykseen. Pesä oli jo merkitty ja kierretty.

Hetken hän nojasi tyttärensä tuolinselustaan ja sanoi kavaljeerimaisen nuorekkaasti: »Saanko toivoa, että tyttäreni saapuu tämäniltaisen juhlamme kuningattareksi?»

»Suurimmalla ilolla, rakas kuningas-isäni», tytär vastasi leikkiin, »jos asetat rinnalleni naapurivaltakunnan kuninkaanpojan…»

»Sen saa prinsessamme itse armollisesti valita», isä kumarsi nauraen.

Kirkas naurunhelähdys oli vastauksena.

Samassa alkoi näkyä suomalaisten puolelta liikehtimistä. Ovi oli avautunut. Iivari Takala ja Jänkälä olivat astuneet sisään.

Takala kumarsi seuralle. Mutta liike katkesi kuin kesken. Hän oli huomannut Verna Merthenin. Ja kääntyi jäykkänä kannattajiensa ryhmää kohti.

»Herra Takala», kuului samassa rohkeana Verna rouvan ääni. Puhuteltu lähestyi kuin pakosta ja tarttui ojennettuun käteen. Huoneen kummallakin puolen seurataan tapahtumaa salavihkaisesti hymyillen, kuin arveluttavaa näyttämökohtausta.

Verna ei sitä huomannut. Hän näkee vain rakastettunsa ilmeissä riutumusta ja jotakin liian yksinäisen erakon elotonta tuijotusta. Kumma sääli tulvahti äskeisessä kutsujassa.

»Miten olettekaan vanhentunut», hän sanoi välittömästi, melkein huudahtaen sisäisestä tuskasta.

Herrat lähettyvillä naurahtivat. Huudahdus käsitettiin Merthenin tyttären ylpeäksi leikittelyksi tai taisteluhaasteeksi.

»Kiitän säälistänne», Takala vastasi. »Mutta tuo väite ei pysty ainakaan minun järkeeni, joka on vasta kahden vuoden vanha, tuskin sitäkään.»

Kuului römeää hohotusta. Se oli Jänkälän ääni. Hän seisoi todellakin pöydän takana kuin isokarhu penikkansa puolesta.

Häpeä ja tuska, tuska ja häpeä riipoivat joka puolelta Vernan sydänhermoja. Tuo herrojen naurahtelu nosti kasvoille kuumaa häpeän punaa. Ja tuo suuri mies, joka parhaillaan kääntää hänelle leveän, tunnottoman selkänsä! Hänkin oli lyönyt kuin sydämetön peto… Hän oli tarkoittanut sairausaikaansa, heidän kohtaustansa, jossa hän oli hylännyt hänen rakkautensa ja saanut muka itselleen järkevyyttä ja…

Verna Merthen valahti voimattomaksi. Tuon miehen puolesta hän oli tullut uhraamaan ja taistelemaan, ja hänen ensimmäinen nuolensa oli pudonnut maahan katkenneena ja kärki tylsänä. Mutta hän hillitsi itsensä. Ja hetken kuluttua hänen silmänsä alkoivat kirkastua kuin sumun seasta. Ne tähyilivät silmäripsien varjosta kuumeisen palavina. Ja aivot alkoivat laskea luonnottoman selkeästi kylmiä lukuja. Hän oli kuullut puheenjohtajan äänen, joka ilmoitti jätetyn kaksi johtokunnan jäsenehdokaslistaa:

Merthenin ja Takalan.

Kauppaneuvos istuu tytärtään vastapäätä, puoliksi vihoissaan siitä, että insinööri Gavelius on jäänyt saapumatta. Mutta ohuilla huulilla pysyy kuitenkin järkähtämättömästi varma voitonilme.

Hän rykäisi ensi kerran vasta sinä hetkenä, kun hänen tehtaittensa apulaisjohtaja äkkiarvaamatta äänesti vastustajan listaa.

»Konna», välähti aivoissa. »Havittelee oman isäntänsä vihollisilta johtajanasemaa. Laskuvirhe, miesparka», sanovat hänen ivalliset huulensa, kun hän silmää entistä kannattajaansa.

Petturin äänimäärä ei ollutkaan murhaava. Se tuhottiin, vieläpä ylitettiin nopeasti, sillä eräät epävarmoiksi lasketut näyttäytyivät vuorostaan uskollisiksi.

Takala ja tämän kannattajat lyövät näkyviin omat osakemääränsä ja valtakirjoja.

Ja nyt, nyt on hänen vuoronsa!

Yhdellä iskulla nousee Merthenin listan äänimäärä lähes tasalle vastustajain summaa. Vain kuutisentuhatta ääntä puuttuu. Kauppaneuvos ottaa kotelostaan sikarin ja leikkaa sikarisaksillaan, naurahtaen kuin olisi kysymys jostakin pienestä leikistä, kärpäsenpään katkaisemisesta.

Hän luo silmäyksen Takalaa kohti.

»Laskujen mukaan, sittenkin… laskujen mukaan, hyvä herra», hän uhoo puoliksi siristyvien silmäluomien alta.

Hän käännähtää. Katsoo avoimin silmin tyttäreensä. Nyt oli hänen vuoronsa. Kymmenentuhatta ääntä! Lähes neljätuhatta yli vihollisten, siitä huolimatta, että…

Mutta hänen ajatuksensa pysähtyivät samassa. Verna Merthenin nimi oli jo kaikunut. Kiihkeästi väreilevä hiljaisuus oli äkkiä muuttunut hämmästyneen tyhjäksi äänettömyydeksi. Rouva Merthen ei puhu vieläkään. Hän katsoo isäänsä. Huulissa vavahtelee itkevä ilme. Silmissä on hätä kuin lapsilla vanhempainsa kuolinhetkellä. Hänen toinen kätensä liikahtaa hieman. Se jää pyrkimään avuttomana isää kohti…

Mutta katse on jo kääntynyt pöytää pitkin vastakkaiselle suunnalle. Se nousee ja nauliutuu Iivari Takalan silmiin.

»Te luulette, että me uhraamme pienessä, päästäksemme olemasta rehellisiä kaikista vaikeimmassa», se uhoo kuin kylmä, kirkas lähde. Ja se havahduttaa istujan ja taas… vangitsee hänet.

»Jotakin on tapahtumassa… onnellista ja hirvittävää… Hänet on estettävä itseänsä hukuttamasta», risteilee Iivari Takalassa sokaisevia valoja. Käsi vavahtaa noustakseen estävään liikkeeseen.

Mutta se ei ennätä muuta kuin rutistaa insinööri Gaveliuksen valtakirjan, joka on maannut hänen kätensä alla. Hän näkee rakastettunsa valkean kaulan kuin kaatumassa jyrkänteeltä koskeen. Ja hän kuulee hillityn, jäntevän äänen:

»Äänestän herra Takalan listaa.»

Lauseen jälkeen jäävät hänen huulensa puoliavoimiksi. Ne eivät jaksa enää tarmokkaasti sulkeutua. Ne avautuvat voimattomina Takalaa kohti.

Iivari Takala tuijottaa silmät suurina ja nöyrtyneinä häntä vastaan.

Ympäriltä kuuluu sekaisia ääniä. Liikehditään levottomasti.

He ovat vain kahden, kahdenkesken luonnottoman pitkästä aikaa.

Sanotaan, että kuoleman hetkellä nähdään taaksepäin. Suuressa onnessa käy samoin.

Hukkuneet tapaukset palasivat tuoreina, kuin äsken, tänä hetkenä syntyneinä aistimuksina Iivarin tajuntaan. Hän seisoo Merthenin sillankorvalla, edessään oravanhäkkiä tiukkaava tyttö. Suloinen odotus tuulimyllyn portailla. Yölliset suudelmat konttorintakaisessa varastohuoneessa. Kuparisen loistava mökinporras ja sillä hyvästiä viittomassa Rosina-muori, siipimuurahainen… Ja hän, hän… seisomassa sairashuoneen ovella kasvot ihanassa valossa, kuten nyt… Ja ennen… ja aina. »Hän on rakastanut aina!» humahtelee suloisena lämpönä hänen olemuksessaan.

Iivari nousee. Valtakirja jää pöydälle rutistuneena pallona. Hän lähtee kiertämään pitkän pöydän päitse.

»Hän tulee, hän on ymmärtänyt… se paha mies»… humisee Vernan sydämessä. Äsken hän oli putoamassa huimaavasta korkeudesta, jostakin… sukupuusta. Ja murskautunut kipeästi. Ja silloin, juuri silloin… pienen pieni, suloinen ilo on noussut särkyneitten kuorien alta. Se on pistänyt päänsä kuin kuultava itu siemenestä. Ja nyt… se kasvaa taimeksi, vesaksi, tuuhealehtiseksi, viheriöitseväksi…

Verna on noussut. Mutta hän on uupunut paikalleen. Painavat askelet lähestyvät. Hän kuulee ne. Mutta hän ei osaa liikahtaa, ennenkuin hänen käteensä tartutaan. Hän tuntee ranteensa lepäävän rakastettunsa käsivarrella. Ja hän osaa kävellä… Hän alkaa tajuta ympäristöä. Ihmiset siirtyvät molemmille puolille. He avaavat tietä. Häntä johdetaan ovea kohti. Sen ymmärrettyään hän tarttuu yhä lujemmin johdattajansa käsivarteen.

Ovi käy. Koko seura jää tuijottamaan pitkän tovin sulkeutunutta ovea. Kukaan ei huomaa, että kauppaneuvos Merthen on painanut hitaasti otsansa vasten pöydän viheriötä verkaa.

Hetken kuluttua kuuluu akkunain alta auton lähtösurina, joka tohahtaa silmänräpäyksen ajaksi kuin kaukaiseksi myrskyksi ja vaihtuu samassa pariksi heleäksi autotorven toitahdukseksi.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HALVEKSITTU MIES ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

HALVEKSITTU MIES

ENSIMMÄINEN LUKU.

TOINEN LUKU.

KOLMAS LUKU.

NELJÄS LUKU.

VIIDES LUKU.

KUUDES LUKU.

SEITSEMÄS LUKU.

KAHDEKSAS LUKU.

YHDEKSÄS LUKU.

KYMMENES LUKU.

YHDESTOISTA LUKU.

KAHDESTOISTA LUKU.

KOLMASTOISTA LUKU.

NELJÄSTOISTA LUKU.

VIIDESTOISTA LUKU.

KUUDESTOISTA LUKU.

SEITSEMÄSTOISTA LUKU.

KAHDEKSASTOISTA LUKU.

YHDEKSÄSTOISTA LUKU.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE