Eevan luokka
Date: 2025-12-26T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Eevan luokka

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Eevan luokka

Kertomus

Author: Mary Marck

Release date: December 26, 2025 [eBook #77547]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1917

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77547

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK EEVAN LUOKKA ***

language: Finnish

EEVAN LUOKKA

Kertomus

Kirj.

MARY MARCK

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1917.

SISÄLLYS:

Kolme ystävystä ja Essi.
Kauhea tapahtuma.
Etan kutsut
Sairaita ja köyhiä
Hertan luona.
Huviretki.
Vaikeita aikoja.
Vihreä hame.

KOLME YSTÄVYSTÄ JA ESSI.

Eeva kastoi kynänsä mustepulloon. Ei, nyt hänen totisesti täytyi kirjottaa.

Ja hän kirjotti: Helsingissä syysk. 10 p.

No, olihan siinäkin jotain. Mutta jatko? Tietysti hänen täytyi kirjottaa jotakin hauskaa ja sukkelaa. Sen, mitä ensimmäiseksi kirjottaa päiväkirjaansa, täytyy olla arvokasta.

Marja oli lahjottanut hänelle tämän päiväkirjan. Se oli niitä Marjan ihmeellisiä keksintöjä. Eeva puolestaan oli sitä mieltä, että oli typerää pitää päiväkirjaa. Mutta eihän voinut olla kirjottamatta siihen, kun nyt kerran oli saanut sen syntymäpäivälahjaksi. Marja ehkä suuttuisi muuten. Ja Marja oli hirveän hyvä ja sitäpaitsi hänen serkkunsa.

Eeva kumartui päättäväisesti pöydän yli ja kirjotti:

»On hauskaa käydä yhteiskoulua. Tyttökoulut tekevät ihmisen niin tympäiseväksi. Minusta tulee yhteiskoulun opettajatar tai ehkä musiikinopettajatar. Minä soitan jokseenkin hyvin ikäisekseni, sanoo isä. (Isä on insinööri.) Äiti sanoo, etten minä ole tarpeeksi säntillinen kelvatakseni opettajattareksi. Mutta joka kaikkeen on vähän pätevä, ei missään ole ihan etevä, sanoo isä, kun äidillä on sanomista hänen piironkilaatikoistaan.»

Eeva nojautui taapäin ja katseli sitä, minkä oli kirjottanut. Olihan tuo hyvä alku. Ehkä päiväkirjan kirjottaminen ei ollut niinkään tyhmää. Nyt hänen täytyi kirjottaa koulusta.

»Meidän luokkamme on koko koulun hauskin. Ossi Anger on priimus, ja hän on äärettömän lahjakas. Marja rukka ei ole lahjakas, mutta kaikki pitävät hänestä vain enemmän sen asian vuoksi.

Saara Turunen on hyvin etevä, mutta hän on niin olevinaan, ettei hän näe omaa nenäänsä. Minä olen sitä mieltä, että vaikka onkin etevä, pitää sittenkin nähdä oma nenänsä.

Luokan hauskin tyttö on Hertta Malmi. Mutta hänestä on vähän vaikeaa istua hiljaa ja olla vaiti. Siksi hän aina saa muistutuksia. Hertta sanoo, että hänen äitinsä joka päivä, kun Hertta tulee kotiin, kysyy, eikö häntä vielä ole ajettu pois koulusta. Niin, jos se tapahtuisi, kuolisi koko luokka. Minä ainakin kuolisin. Ei milloinkaan tapahdu mitään hauskaa koulussa, jos Hertta on poissa päivän.»

— Eeva! huusi pieni ääni.

— Nisse, mutisi Eeva kääntämättä päätään.

— Eeeeva! kuului nyt kaksi ääntä.

— Molemmat, mutisi Eeva taas ja rypisti kulmakarvojaan.

Ovi lensi auki, ja kaksi pientä paksua olentoa ryntäsi sisään. Toinen itki ääneensä.

— Uhuu — — Stiina tahtoo olla intiaani! huusi hän heittäytyen Eevan syliin.

— Sinä olet tyhmä, Stiina! sanoi toinen pieni olento ylenkatseellisesti.

— Hiljaa, Nisse! sanoi Eeva ja puhdisti Stiinan nenää. — Miksi sinä itket, Stiina?

— Juho on aina päällikkö — — aina, uhuu — — ja Nissekin on intiaani — — eikä Stiina tahdo olla präärian ru-uusu…

Kyynelet valuivat virtoinaan pitkin Stiinan harmaa- ja punaraitaisia poskia.

— Tytöt ne on aina tuollaisia! äyhkäisi Nisse.

— Mutta Stiina tahtoo olla intiaani! huusi Stiina ja polki lattiaan. — Stiina ei ole mikään ruusu — uhuu… Ruusulla on vain shaali päällään — — eikä mitään höyheniä — — uu — — uhuu…

— Stiina saa höyhenen, sanoi Eeva ja syleili häntä. — Tule tänne nyt, niin saat ison punaisen höyhenen…

Stiinan kasvot kirkastuivat, ja hän kääntyi voitonriemuisena Nisseen päin. Nisse oli nyrpeän näköinen.

— Kenen me sitten ryöstämme, jos ei kukaan ole präärian ruusu? hän kysyi. — Juho sanoi, että päällikkö aina ryöstää präärian ruusun.

— Ryöstäkää Stiinan iso nukke! sanoi Eeva.

Hän pisti juuri vanhan hattusulkansa Stiinan pieneen keltaiseen letintynkään.

— No, hävitkää nyt, sanoi hän, ja intiaanit katosivat.

Eeva huoahti ja istuutui kirjottamaan.

»Siskot ja veljet ovat hyvät olemassa, mutta ei aina. Minulla on neljä: Nisse ja Stiina ja Juho ja Essi. Essi on kahdentoista vanha ja hyvin hauska, vaikka hän vasta on lapsi. Minä olen neljäntoista. Juho on kahdeksan.»

Mitä nyt? Eikö ovikello soinut?

— Marja! Marja! huusi joku,

Eeva löi päiväkirjan kiinni ja nousi paikaltaan, Marja astui huoneeseen hiljaiseen tapaansa. Marja oli punainen ja valkea ja pehmeä. Hänellä oli pyöreät siniset silmät, pyöreät posket ja pyöreä pieni suu. Hertan oli tapana sanoa, että hänen sielunsa varmaan oli pallon näköinen.

— Osaatko sinä Caligulan? kysyi Marja ja kiipesi sohvannurkkaan.

— En, sanoi Eeva. — Ja turhaa häntä on osatakaan. Neitihän itse sanoi, että Caligula oli hirviö.

Marja mietti hetkisen.

— Niin, mutta suuttuu se sittenkin, jos sinä et osaa häntä.

— Minun kai täytyy katsella häntä sitten vähän, sanoi Eeva huoaten.

— Eikö Hertta tule tänään? kysyi Marja.

— Tulee, mutta vähän myöhemmin.

— Silloin minä kerron sinulle jotain, sanoi Marja. — Tule tänne sohvaan.

— Mitä kertomista sinulla on? kysyi Eeva uteliaasti.

Marjahan oli oikein salaperäisen näköinen.

Mutta juuri kun hän oli kiivennyt sohvaan Marjan viereen, avautui ovi, ja sisään tuli iloisen näköinen ruskeatukkainen ja ruskeasilmäinen tyttö.

— Ei, Essi! huusi Eeva häntä vastaan. — Et sinä nyt saa tulla.

— Minun täytyy, sanoi Essi. — He ovat kaivaneet esiin taistelukirveen liinakaapista ja Nisse maalaa sotamaalauksen Stiinan kasvoihin ja Juho on mennyt keittiöön tomahawkia etsimään, niin että minun täytyi lähteä —

— Voit sinä jäädä tänne, sanoi Marja, Hertta vain ei saa kuulla. Hän nauraa aina.

Essi kiipesi sohvaan Marjan toiselle puolelle.

— Onko sinulla salaisuus? kysyi hän ihastuneena.

Marja ei vastannut, veti vain esille vihkosen vyönsä alta.

— Nähkääs, tytöt, hän sanoi punastuen, minä olen — — minä olen — — alkanut kirjottaa romaania.

— Romaania! huusivat sisarukset.

— Niin. Minä olen aikonut jo kauan, mutta en voinut keksiä alkua. Nyt ensimmäinen luku on valmis.

Essin silmät olivat pyöreinä hämmästyksestä.

— Tuleeko sinusta kirjailijatar? Sellainen kuin — — kuin Runeberg? hän kysyi.

— Eihän sitä vielä tiedä, miten minä onnistun, sanoi Marja vaatimattomasti.

Hän avasi vihkosen ja osotti ensimmäistä sivua.

— Sen nimi on »Ilsenburgin linnassa», hän sanoi.

— Juho kirjotti viime kesänä kertomuksen, jonka nimi oli »Ihmeellinen pelastus», sanoi Essi. — Siinä kerrottiin pojasta, joka joutui ryövärien käsiin. Kertomus loppui näin: »Sitten hän pelastui ihmeellisellä tavalla, josta nyt en ehdi puhua.»

— Hiljaa, Essi! sanoi Eeva. — Kerro nyt, Marja.

Marja lensi vielä punaisemmaksi, hän yskäisi, nielaisi ja alkoi:

— »Yö laskeutui Ilsenburgin linnan yli. Linnan nuori neiti oli vetäytynyt makuuhuoneeseensa. Hän istui peilin edessä ja kampasi sysimustaa tukkaansa. Hänellä oli ihanat mustat silmät, ja hän oli tummaverinen ja kalpea. Yhtäkkiä hän nousi paikaltaan ja meni levolle. Hän oli silloin kuusitoistavuotias.»

— Sinähän kirjotat ihan kuin täysikasvuinen! huusi Essi.

Marja säteili ja jatkoi:

— »Kuun kelmeä valo leijaili purppuranvärisillä ikkunaverhoilla. Kaikki oli hiljaista. Fanny von Ilsenburg oli juuri nukahtamaisillaan, kun hän tunsi otsallaan jotakin kylmää…»

Marjan ääni muuttui kuiskaukseksi.

— »Fanny koetti liikahtaa, mutta hänen hienot valkeat kätensä, joita koristi yksi sormus, missä oli neljä rubiinia, kaksi briljanttisormusta ja kolme huokeampaa sormusta, olivat kuin herpautuneet. Jäätävä tunne valtasi hänen sydämensä…»

— Kello soi! huusi Essi.

— Hertta tulee, sanoi Eeva.

Marja kätki nopeasti vihkosen vyönsä alle.

— Ette saa hiiskua, tytöt! sanoi hän hehkuvin poskin.

— Emme hiisku! vakuuttivat tytöt.

— Halloo, halloo, halloo! kaikui huoneiden läpi.

Ovi lensi auki, ja kaunis tummatukkainen tyttö ryntäsi sisään.

— Tässä minä olen, vaikka vähän myöhään! huusi hän. — Hillitkää minua, tytöt, rauhottakaa minua, etten tee hullutuksia. Minä olen hurjalla tuulella.

— Mitä on tapahtunut? kysyi Eeva.

— Tapahtunut! Minä olen istunut hiljaa puolitoista tuntia ja lukenut läksyjäni. Eeva! Marja! Essi! Se on totta, kunniasanallani.

— Puolitoista tuntia! sanoi Eeva. — Hertta Malmi, sinä et puhu totta.

— Etkö sinä kuullut, että minä sanoin kunniasanallani? kysyi Hertta pudistellen pitkiä kiharoitaan.

— Kuulin, sanoi Eeva.

— No niin, sanoi Hertta kohottaen kulmakarvojaan, että minä en lukenut aivan täyttä puoltatoista. Ehkä siitä tuli vain yksi tunti — tai kolme neljännestä…

— Tai puoli, sanoi Eeva.

— Tai puoli, myönsi Hertta ja heittäytyi nauraen nojatuoliin istumaan.

— Minun täytyy aina lukea jankuttaa niin hirveän kauan, sanoi Marja ja huokasi.

— Sitten sinä osaatkin niinkuin minä en tiedä mikä, sanoi Hertta. — Mutta mikä sinua vaivaa, kultamuru? Sinä olet punainen kuin ruusu — koko tyttö on aivan kuin salaisuus!

Marja tuijotti häneen avuttoman näköisenä, mutta Eeva sanoi nopeasti:

— Tässä saat karamellin, Hertta. Ota vastaan, kun heitän!

— Kiitos! sanoi Hertta. — Ja mitä nyt teemme?

— Jos leikkisimme sitä uutta leikkiä, ehdotti Essi kainosti.

— Mikä leikki se on? kysyi Hertta.

— Yksi meistä käy istumaan piirin keskelle, ja sitten jokaisen pitää kuvailla häntä kolmella sanalla. Me leikimme sitä eilen, ja Juho sanoi minusta, että minä olen laiska, typerä ja tyttö. Eikö se ollut kamalaa?

— Marja, mars piiriin! huusi Hertta.

— Miksi juuri minä? kysyi Marja.

— Sinä et milloinkaan suutu, sanoi Hertta. —

Sinusta voi niin hyvin puhua pahaa. Hiljaa nyt kaikki. Meidän pitää ajatella.

Hän painoi etusormellaan nenäänsä ja istui hetken verran vaiti.

— Nyt minä tiedän! huusi hän yhtäkkiä.

— Odota, odota! pyysi Eeva.

Hän pisti sormensa korviin ja rypisti miettiväisen näköisenä kulmakarvojaan. Vihdoin hänkin oli valmis.

— No, nyt lysti alkaa! sanoi Hertta ja asettui mukavaan asentoon. —
Essi, sinä olet nuorin ja saat alottaa.

— Minusta Marja on lahjakas ja runollinen ja nerokas, sanoi Essi innokkaasti ja iski silmää Marja raukalle, joka lensi tulipunaiseksi.

— Hyvä, hyvä! huusi Hertta. — Runollinen, nerokas! Eeva, me emme aina ole osottaneet Marjalle niin syvää kunnioitusta kuin olisi pitänyt. Ajattele, hänhän on meidän kanssamme ja sanoo meille hyvää päivää kadulla aivan kuin tavallinen ihminen. Nöyrästi ja vaatimattomasti. Marja, koeta varoa, ettei maailman ihailu pane päätäsi pyörälle!

— Niin, mutta sinä et tiedä, Hertta… alotti Essi, mutta Eeva keskeytti hänet.

— Minusta Marja on maailman paras tyttö, sanoi Eeva.

— Maailman — paras — tyttö, sanoi Hertta. — Siinä oli kolme sanaa, mutta minä luulin, että piti sanoa kolme ominaisuutta. No niin. Minusta, Marja kulta, sinä olet haaveellinen ja herttainen ja vaaleatukkainen.

— Vaaleatukkainen? huusi Eeva. — Ei kai tässä pidä ulkonäöstä puhua!

— Niin, mutta Marja on vaaleatukkainen sielultaan, sanoi Hertta. —
Kaikki hänen ajatuksensa ovat vaaleatukkaisia, ja kaikki mitä hän
tuntee ja tahtoo on niin kilttiä ja vaaleatukkaista — eikö olekin,
Marja?

— Ei nyt puhuta minusta enää! sanoi Marja. — Nyt on Hertan vuoro. Häntä varten minä en tarvitse kolmea sanaa. Yhdessä on tarpeeksi. Hän on hassu ja hassu ja hassu.

Hertta hypähti seisomaan, juoksi Marjan luo ja syleili häntä.

— Et kai sinä suuttunut? hän kysyi.

Naurukuopat ilmestyivät hänen poskiinsa, ja hänen äänensä oli niin mielistelevä, että Marjan täytyi nauraa.

— Ei, en minä suuttunut, hän sanoi.

— Mitä sinä sanot minusta, Essi? kysyi Hertta ja päästi irti Marjan.

Essi tuijotti häneen. Niin, mitä saattoi sanoa Hertasta, koulun ihmeellisimmästä tytöstä? Marja oli tietysti nerokas. Ymmärsihän jokainen, että se, joka osasi kirjottaa romaanin, oli nerokas. Mutta mitä Hertta sitten oli? Essi ei voinut keksiä yhtäkään tarpeeksi suurenmoista sanaa, saatikka sitten kolmea.

— Missä karamellit ovat? kysyi Hertta. —

Kiitos. Eeva, sinä olet iloinen ja herttainen ja vakava.

— Kuinka voi olla iloinen ja vakava samalla kertaa? kysyi Eeva.

— Niin, sanohan muuta, sanoi Hertta, sinun pitäisi se tietää, sillä sitä sinä olet.

— Minä en koskaan elämässäni ole ollut vakava, sanoi Eeva loukkaantuneena.

— Vai etkö? No mitä sinä sitten olet koulussa? Tiedättekö, tytöt, tänään, kun Bamssin valeletti leijaili vapaasti ilmassa ja minä melkein itkin naurusta ja koko luokka oli aivan katketa — niin, tiedättekö, silloin Eeva ei huomannut mitään, vaan kuunteli koko ajan sitä, mitä Bamssi puhui. Voitteko käsittää — hän kuunteli, mitä Bamssi puhui! Jos sellainen ihminen ei ole vakava, silloin — niin, silloin ei edes itse Ossi Angerkaan ole vakava.

— Bamssi on oikein hauska opettaja, sanoi Eeva.

Hertta aivan hätkähti.

— Oletko sinä hullu? — Onko kukaan koskaan kuullut kenenkään sanovan, että Bamssi on hauska opettaja?

— Ei, sanoivat Marja ja Essi.

— Puolustaudu, Eeva! sanoi Hertta.

— Sinä et milloinkaan kuuntele häntä, sanoi Eeva. — Kuinka sinä silloin voit sanoa, onko hän hauska vai eikö?

— Minä yritin kerran kuunnella, sanoi Hertta, mutta se teki minut kipeäksi.

— Kipeäksi? huudahti Essi.

— Niin. Jalkaani rupesi pakottamaan.

Essi tuijotti häneen suu auki.

— Tai ihotaudinhan minä taisin saada, sanoi Hertta.

Eeva heitti kuminsa häntä kohti, ja, Essi nauroi, kunnes kyynelet tulivat hänelle silmiin. Essi ei parempaa huvia tiennyt kuin olla Eevan ja Eevan toverien seurassa. Kaikki Essin luokkatoverit kadehtivat häntä, kun hän kertoi, mitä Hertta oli sanonut ja tehnyt. Anna Helminen sanoi tässä äskettäin, ettei ainoakaan tyttö koko koulussa kelvannut solmimaan Hertan kengännauhoja. Ja Anna Helminen koetti aina tulla käymään silloin, kun hän tiesi Hertan tulevan.

— Osaatko sinä kaikki läksyt, Hertta? kysyi Marja, joka huolissaan mietti Caligulaa.

— Kutakuinkin. Mitä hyötyä niiden osaamisesta muuten onkaan? Ossi Anger osaa kuitenkin aina paremmin. Se poika osaa kuin hevonen.

— Hertta, sinun äitisi sanoo, ettei sinun pidä sanoa kuin hevonen, sanoi Marja.

— No, kuin veijari sitten, sanoi Hertta. — Hän pilaa meiltä kaikki opettajat. Kuulitteko, miten Bamssi tänään sanoi: »Eikö kukaan osaa vastata? Eikö Ossi Angerkaan?»

— Ossi on niin lystillisen näköinen, kun hän kävelee isänsä kanssa, sanoi Eeva. — Hän on paljon vakavampi kuin isä.

— Minä luulen, että professori Anger olisikin paljon hauskempi luokalla kuin hänen mahtava poikansa, sanoi Hertta.

Essi kuunteli hartaasti. Ajatella vain, että he uskalsivat puhua noin
Ossi Angerista, joka oli niin pitkä ja kaunis!

— Ossi on paras kaikista pojista, sanoi Marja. — Hän ei milloinkaan tee kiusaa eikä ole sellainen ilkeä kuin muut pojat.

— Ei mutta rakkaat tytöt! huudahti Hertta ja hypähti seisomaan. —
Minähän olin unohtaa hirveän tärkeän asian.

— No? kysyivät Eeva ja Marja.

— Etta kutsuu koko luokan syntymäpäivilleen ensi lauantaina.

— Kutsuuko hän pojatkin? kysyi Eeva.

— Oletko sinä hullu? Minä en ikimaailmassa menisi sellaisiin pitoihin, missä Aarne Linturi ja Rolle olisivat!

— Enkä minä! sanoi Marja.

— Enkä minä! sanoi Eeva.

Essi oli syyllisen näköinen. Hänen luokallaan pojat usein olivat mukana syntymäpäiväkutsuissa.

Hertta kertoi Etan kutsuista. He saisivat voileipiä ja jäätelöä, ja Liisa Marttila oli luvannut laulaa, mutta ajatelkaa, kaikkien piti mennä kotiin kello kymmenen, Etan isä oli niin uninen iltaisin!

Essin sydän oli hiukan raskas. Tuossa kaikessa hän ei saanut olla mukana. Onnelliset Eeva ja Hertta ja Marja!

Mutta Marja ei näyttänyt onnelliselta. Hän tuskin kuunteli Hertan puhetta.

— Minun täytyy mennä lukemaan, tytöt! sanoi hän huoahtaen ja nousi. —
Algebra on niin kamalaa.

— Minä tulen sinun luoksesi muutamaksi minuutiksi, sanoi Hertta. — Äiti selitti minulle läksyn — se ei ole ollenkaan vaikea, kun joku sen selittää.

Eeva tiesi, että Hertta usein auttoi Marjaa. »Se on oikein hauskaa», oli Hertan tapana sanoa, »jos vain hänen äitinsä ei uskoisi, että Marja auttaa minua. Hän tulee aina taputtelemaan minua ja kysyy, tuntuiko kovin vaikealta tänään ja onko Marja esittänyt asian oikein selvästi. Ja kun Marja sanoo miten asia on, niin hän vain hymyilee ja luulee, että Marja on jalo eikä tahdo kerskailla. Kaikista todistuksista huolimatta hän uskoo, että Marja on nero.»

Eeva saattoi tytöt eteiseen.

— Lue vielä vähän Caligulaa! muistutti Marja mennessään.

Mutta Eeva ei ehtinyt lukea Caligulaa. Lapset kerjäsivät häneltä satua, ja kun se oli lopussa, oli illallinen pöydässä. Ja illallisen jälkeen Eeva oli niin unissaan, että hän tuskin ymmärsi sanaakaan siitä, mitä luki.

— Pane maata, Eeva! sanoi hänen äitinsä. — Sinähän nukut siihen kirjan ääreen.

Oli suloista vetää peite ylleen ja antaa silmien vapaasti sulkeutua.
Caligulan laita sai olla miten tahansa, Eeva tahtoi nukkua.

KAUHEA TAPAHTUMA.

Mitä nyt? Kelloko löi? Montako lyöntiä —?

Eeva hypähti vuoteestaan ja sytytti sähkövalon. Seinäkello oli kuusi.

Ihanaa! Hurjan ihanaa! Nyt sai maata vielä kauan. Parasta pitää silmät oikein selkoselällään, muuten saattoi nukahtaa uudestaan. Ja silloin ei nauttinut koko makaamisesta.

Caligulaa kyllä ehti katsoa vähän, ennenkuin läksi kouluun. Sen asian vuoksi oli turhaa nousta kuudelta. Puoli seitsemän oli sopiva aika.

Hiukan täytyi sulkea silmät. Se oli niin suloista — niin suloista — niin suloista…

Kun Eeva taas aukaisi ne, näki hän Essin seisovan keskellä huonetta toinen sukka kädessään.

— Miksi sinä kömmit ylös keskellä yötä? mutisi Eeva.

— Kello on pian seitsemän, vastasi Essi.

Pian seitsemän! Eeva hypähti sängystä.

Hyi, miten kylmää! Minne sukat olivat joutuneet? Tuollahan toinen pisti esiin sängyn alta.

Kuinka se oli joutunut sinne? Ja reikä kantapäässä, tietysti. Hyvä, että oli korkeat kengät.

— Ole hyvä ja napita minut selästä, pyysi Essi.

Se vielä puuttui! Essin hameessa oli hirveä määrä nappeja. Kolme minuuttia siinä kului hukkaan.

Eeva oli kiihtynyt ja hermostunut, kun hän vihdoin oli valmis menemään puurolle. Eikä Caligula vielä ollut saanut ainoatakaan silmäystä.

Niin. Kaikki tietysti jo istuivat pöydässä. Lapset olivat virkkuja ja hyvällä tuulella — sitä oli oikein ilkeää katsella. Ja äiti oli hieno ja siisti kuten ainakin — valkea kaulus hänellä oli ja rintaneula ja kaikki.

— Äiti, miksi sinä nouset, vaikka saisit nukkua? kysyi Eeva. —
Täysikasvuisena minä aion nukkua kello yhteentoista joka päivä.

— Silloin sinä pian olet yhtä paksu kuin Etta Penttilä! huusi Juho.

Mutta Eeva ei kuunnellut.

— Ja sitten sinä aina näytät niin puhtaalta, äiti, sanoi hän.

— Tiedätkö, minulla on tapana peseytyä! sanoi hänen äitinsä.

— Hyi, äiti. Mutta sinä olit varmaankin mainio koulutyttö. Aina valmis ajoissa ja säntillinen ja sellainen. Etkö ollutkin, äiti?

— Sitä minä en ikinä usko, sanoi Essi, minä luulen, että äiti oli oikein hauska nuorena.

— Kiitos! sanoi rouva Norma. — Sinä tarkotat, että aika muuttaa?

— Hyi, en! huusi Essi. — Mutta aikaihmishauska on toista kuin tyttöhauska, ja aikaihmiset saavat mielellään olla säntillisiä, jos heitä haluttaa, mutta tyttöjen ei pidä olla liian säntillisiä, sano, Eeva?

Mutta Eeva ei kuullut. Hän oli syönyt puuronsa huimaa vauhtia ja istui nyt nenä kiinni Caligulassa.

— Minä luulen, että on aika lähteä, Eeva, sanoi hänen äitinsä.

Eeva löi kirjan kiinni, tuijotti vielä hetken verran eteensä ja mutisi:
»Vuodesta 37 vuoteen 41.»

Sitten hän nousi, otti nopeasti kirjansa, huusi »hyvästi» ja juoksi eteiseen. Essi ja Juho olivat jo portaissa.

— Odota, Essi! huusi Eeva ja kiskaisi päällysnutun ylleen.

Kirjat kainaloon. Ja sitten hurjaa menoa portaita alas.

Alhaalla Essi odotti häntä. Juho oli jo kadonnut.

— Tuossa on Etta, kuiskasi Essi.

Samassa Etta käänsi päätään ja keksi heidät.

— Halloo, tytöt! huusi hän ja pysähtyi.

Että oli lihava pieni tyttö, joka aina nauroi ja oli ystävällisen näköinen.

— Tytöt, sanoi hän heti, teidän täytyy tulla minun luokseni ensi lauantaina. Minä kutsun koko luokan.

Essin sydän oli vähällä pysähtyä. Tytöt, oli Etta sanonut. Ei kai hän voinut tarkottaa, että…

— Essi, sinun pitää tulla mukaan! sanoi Etta.

— Kiitos, mutta enhän minä ole…

— Sinä olet Eevan sisko, ja koko luokka tuntee sinut, keskeytti Etta. —
Onko teistä jäätelö parempaa kuin kermahyytelö?

— Tietysti, sanoi Eeva.

Mutta Essi kulki kuin unessa. Hänen sydämensä tykytti, ja ihastuksissaan hänen täytyi nipistää Eevaa käsivarteen.

Hän pääsisi mukaan Etta Penttilän suuriin kutsuihin. Hän saisi leikkiä ja puhella Hertan ja kaikkien muitten kanssa.

Olihan hän usein ollut heidän kanssaan kotona, mutta usein hänet myös lähetettiin ulos, eikä hän koskaan, koskaan ollut päässyt heidän kutsuihinsa.

Tämä pistäisi Anna Helmiselle kateeksi. Essi päätti, ettei hän kertoisi sitä ensimmäisellä välitunnilla. Sitten, toisella, hän sivumennen sanoisi:

— Olenko minä kertonut, että minut on kutsuttu Etta Penttilän luo ensi lauantaina? —

Essi lensi kouluportaita ylös.

Eeva ja Etta tulivat hitaammin perässä.

— Tiedätkö, Eeva, sanoi Etta, äiti sanoi, että minä kutsuisin pojatkin.

— Sanoiko hän?

— Niin, katso, vanhat ihmiset ovat niin kummallisia. Minä tietysti sanoin, ettei ikimaailmassa. Eivätkö sinun luokkasi pojat ole hauskoja? kysyi äiti. Ovat, sanoin minä, paitsi Aarne Linturi, mutta ei kukaan milloinkaan ole kutsunut poikia. Sinähän voit olla ensimmäinen, sanoi äiti. Eikö se ole tavatonta?

Eeva oli hiukan miettiväisen näköinen. Olihan kummallista, oikeastaan, ettei kukaan kutsunut poikia. Aarnehan oli kamala, tietysti, ja Rolle, mutta Ossi Anger ja Harri Neva ja muut olivat hirveän hauskoja, kun oikein ajatteli.

Mutta tietysti olisi ollut kauheaa Etalle olla ensimmäinen. Kaikki tytöt olisivat huutaneet hyi.

Kun Eeva tuli luokkahuoneeseen, seisoi Harri Neva opettajapöydän luona osotinpuikko kädessään ja piti puhetta. Tietysti, Harri Neva piti aina puheita.

— Mitä hän nyt taas? kysyi Eeva ja istuutui pulpettinsa ääreen.

Hertalla oli pää pulpetin sisässä. Hän etsi vihkoa.

— Hän hommailee syntymäpäivälahjaa Bamssille, vastasi hän ja sukelsi esiin kuumana ja hengästyneenä. — Bamssi täyttää jonkun tasaluvun — minä luulen sata — ja häntä pitää juhlia.

— Harri Nevahan on piinannut Bamssin melkein kuoliaaksi, sanoi Eeva. —
Olet sinäkin muuten ollut hyvänä apuna.

Hertta nauroi. Samassa kello soi. Harri Neva päätti puheensa pyytämällä kaikkia panemaan roponsa laatikkoon, jonka hän asetti ikkunalaudalle.

— Anna sinä hänelle valokuvasi, Harri Neva! huusi Hertta.

— Sen hän jo varmasti on hankkinut, vastasi Harri.

— Tule pian, Hertta, sanoi Eeva.

Asetuttiin parittain riviin. Eeva ja Hertta seisoivat Etta Penttilän ja Saara Turusen takana. Saara Turunen oli vakavan ja päättäväisen näköinen tyttö. Koko matkalla rukoussaliin ja sieltä pois kuiskaili ja puheli Hertta lakkaamatta.

— Hertta, Bamssi ja Moppe katsovat meitä molemmatkin! sanoi Eeva vihdoin epätoivoissaan.

— Moppe! Ai ai! sanoi Hertta. — Bamssi katsokoon mielellään, mutta Mopen mieltä en henno pahottaa. Oletko sinä nähnyt hänen silmiään, kun hän laskee päässä? Silloin hän on vähintään kuin enkeli.

— Minä en pidä Mopesta, sanoi Saara Turunen äkkiä.

— Sanohan se vielä kerran, niin olet kuoleman oma! sanoi Hertta.

— Hän on puolueellinen, sanoi Saara. — Hän on ankara kaikille muille, mutta hän ei milloinkaan sano pahaa sanaa Hertalle.

— Siksi ettei Hertta milloinkaan ansaitse pahaa sanaa hänen tunneillaan! sanoi Eeva harmistuneena.

Saara kohautti olkapäitään, ja sitten jokainen meni paikalleen.

Hertta vain nauroi, mutta Eevaa suututti. Hän tiesi jo vanhastaan, että Saara Turunen kadehti Herttaa. Kaikki pitivät Hertasta, mutta Saarasta ei pitänyt kukaan. Etta Penttilä, joka istui Saaran vieressä, sanoi, että yhtä mielellään voisi istua rehtorin vieressä.

Tunnin kuluessa Eeva unohti harminsa. Marja sai kertoa Caligulasta ja osasi koko läksyn ulkoa niinkuin ainakin. Eeva suoriutui myös jokseenkin hyvin. Mutta Ossi Anger himmensi heidät tietysti kaikki loistollaan.

Eevan täytyi joskus katsella häntä, kun hän vastasi. Hän oli niin vakava ja puhui niin selvästi ja varmasti kuin täysikasvuinen. Harri Neva oli hirveä hätikkö. Hän puhui ja puhui, kunnes oli sotkenut yksinkertaisimmankin asian ja opettaja suuttui ja käski hänet istumaan. Kerran hän oli vastannut väärin moneen kysymykseen, ja silloin Moppe viimein raivostui ja sanoi: »Osaako Harri Neva sanoa, mikä minun nimeni on?» »Moppe», sanoi Harri Neva kauhistuneena. Mutta siitä hän ei saanut mitään, niin jalo Moppe oli.

Moppe oli tavattoman hauska opettaja. Mutta kuka tahansa saattoi kyllä huomata, ettei hän pitänyt Saara Turusesta. Ja Saara oli kuitenkin niin etevä matematiikassa. Mutta Saara käyttäytyikin niin tyhmästi.

Joskus hän saattoi istua koko tunnin happamen näköisenä, ilman että kukaan tiesi, miksi hän oli sellainen. Silloin hän katsoi seinään, kun hän vastasi, ja hänen äänensä oli niin kärsivä, että Hertta oli ristinyt sen »Saaran marttyyriääneksi».

No, nyt kello soi. Hertta huoahti ihastuneena ja kuiskasi:

— Minä olin jo vähällä tulla hulluksi. Minun jalkani ja sieluni ovat puutuneet.

Tunnit kuluivat tavalliseen tapaan. Mutta sitten, iltapäivällä, sattui se kauhea tapaus.

Eeva tuli päivällispöytään itkettynein silmin.

— Mikä sinua vaivaa, lapsi kulta? kysyi hänen isänsä, insinööri Norma.

— Ei mikään, isä.

— Niin, niin, minä ymmärrän, sanoi insinööri ja nyökäytti vakavasti päätään. — Minäkin usein itken vain huvikseni, noin ajan kuluksi.

Eevan täytyi nauraa.

— Pojat ovat niin kamalia, isä.

— Mitkä pojat?

— Meidän luokkamme pojat. Miksi ihmisiä pannaan yhteiskouluihin? Minä uskon varmasti, että tyttökouluissa on paljon hauskempaa.

Insinööri kohotti kulmakarvojaan.

— Eilen sinä sanoit halveksivasi tyttökouluja, Eeva.

— Minä olin tyhmä. Hyi, että aina pitää olla poikien kanssa. Minä en kärsi poikia.

— Vai niin, vain niin, sanoi insinööri.

— Etkö sinä kärsi Nisseä? kysyi epäselvä ääni, ja Nissen silmät loistivat kummastuneina voileivän yli, jonka hän oli työntänyt puolitiehen suuhunsa.

— Kärsin, sanoi Eeva. — Nisseä ja Juhoa ja isää, mutta en ketään muuta poikaa.

— Mitä nyt sitten on tapahtunut? kysyi rouva Norma.

— Mitäkö on tapahtunut? Rolle Eerola sai käsiinsä Marjan päiväkirjan! Koko luokan ilkein poika — koko kaupungin — koko maailman, tarkotan minä. Rolle Eerola! Ymmärrättekö?

— Jaa-a, minä luulen, että ymmärrän, sanoi insinööri. — Nisse ja
Stiina, voitteko ajatella — Rolle Eerola itse!

— Hyi, isä! huusi Eeva.

— Mitä siinä päiväkirjassa sitten on? kysyi insinööri.

— Minä en tiedä oikein, sanoi Eeva. — Marja sanoi, että siinä on kaikki hänen salaisuutensa ja sitäpaitsi Hertan ja minunkin. Minulla ei ole mitään salaisuuksia, mutta on kuitenkin hirveää, että hän on kirjottanut ne siihen. Ja kun vain ajattelee, että Rolle nyt paraikaa lukee niitä! Huomenna koko kaupunki tietää ne!

— Aivan varmaan, sanoi hänen isänsä.

— Ja sitten siinä vielä on — — niin, siinä on kaikki.

Eeva alkoi räpyttää silmiään ja joi nopeasti kulauksen maitoa.

— Mistä Rolle löysi sen? kysyi hänen äitinsä.

— Marjan pulpetista. Ei mikään gentlemanni mene nuuskimaan toisten ihmisten pulpetteihin. Eikö totta, isä?

— Ei tietystikään. Siitä gentlemannin tuntee, ettei hän mene nuuskimaan toisten ihmisten pulpetteihin.

— Eikö Marja voi saada sitä takaisin? kysyi Juho.

— Silloinhan Rolle joka tapauksessa on lukenut sen, sanoi Eeva ja kohautti olkapäitään. — Äiti, saanko vähän lientä lisää.

Nisse alkoi kertoa kaikesta, mitä hänelle oli tapahtunut päivän kuluessa. Leikkikoulussa hän oli saanut muistutuksen, siksi että hän puheli.

— Eikä Nisse yhtään hävennyt! sanoi Stiina ihaillen.

Nisse punastui ja oli ylpeän näköinen.

— Ei, minä en hävennyt! sanoi hän.

— Pitää hävetä, kun saa muistutuksen, sanoi Eeva.

Nisse katsoi häneen, ja alahuuli alkoi vapista. Eeva hypähti paikaltaan ja juoksi hänen luokseen.

— Kultamuru! Rakas! Älä itke! huusi hän ja painoi poskensa Nissen lihavaa poskea vastaan, mutta peräytyi samassa. — Sinulla on voita poskella, sinä pieni rosmo.

— Puh, sanoi Nisse, ota pois hiuksesi.

Hän aivasti ja viuhtoi pois pari kutkuttavaa hiuskarvaa.

— Eeva, ei sovi juosta pöydästä noin, sanoi rouva Norma.

Eeva meni takaisin paikalleen, mutta samassa päivällinen oli lopussa, ja kaikki nousivat.

— Äiti, saanko minä mennä Marjan luo tänään? kysyi Eeva.

— Ehditkö sinä silloin lukea läksysi? kysyi hänen äitinsä.

— Minä luen ne ensin, sanoi Eeva.

— Mene sitten, mutta tule ajoissa kotiin.

Eeva istui huoneessaan sormet korvissa ja luki innokkaasti.

Voi, oli niin vaikeaa lukea, kun koko ajan täytyi ajatella sitä päiväkirjaa!

Hän läimäytti kirjan kiinni.

Geometrian hän saattoi jättää pitkäksi välitunniksi. Niin mutta hänhän lupasi lukea kaikki läksyt tänään.

Neljännestunnin ajan hän nyt koetti unohtaa, että maailmassa oli olemassa muuta kuin kolmioita. Sitten häneltä pääsi helpotuksen huoahdus, hän heitti kirjan hyllylle ja nousi paikaltaan.

Samassa Nisse ja Stiina pyörähtivät sisään ovesta. Stiina itki taas.

— Nisse otti sen, Nisse otti sen! nyyhkytti hän ja kätki kasvonsa Eevan hameeseen.

— Minkä hän otti? kysyi Eeva.

— Stiinan pä-häiväkirjan! ulvoi Stiina.

— Päiväkirja! sanoi Nisse halveksivasti. — Eevan vanha vihko.

Stiina pui nyrkkiä hänelle, mutta itki yhä kasvot Eevan hameessa.

— Hän kuuli, mitä sinä sanoit siitä päiväkirjasta, sanoi Nisse, ja tahtoi samanlaisen — hahaa!

— Ole vaiti, Nisse! sanoi Eeva. — Sinä saat sen takaisin, Stiina.

— Mutta silloin hän on jo lukenut sen, nyyhkytti Stiina.

— Mitä siinä sitten oli? kysyi Eeva.

— Kaikki! sanoi Stiina. — Kaikki — — — sinusta ja Hertasta ja kaikki…

— Nisse, anna vihko tänne! sanoi Eeva.

Nisse oli synkän näköinen.

— No?

Nisse ojensi sen hitaasti hänelle.

— Tässä on päiväkirja, Stiina. Ja pois nyt, minä lähden ulos.

Hän juoksi huoneesta molemmat lapset kintereillään. Eteisessä he riippuivat kiinni hänessä.

— Älä mene, Eeva! Älä mene! Älä mene!

— Hyvästi, huusi Eeva ja sulki oven.

Nyt pian portaita alas. Oli jo myöhäistä.

Eläköön, tuossa tuli raitiovaunu. Se oli täynnä, mutta pääsi kai sinne kuitenkin tunkeutumaan.

— Halloo, Eeva, täällä on paikka.

— Hertta! Oletko sinäkin myöhästynyt?

— Minulla on äiti, joka sekaantuu läksyihini sanoi Hertta.

— Kuule. Eikö se ole kamalaa?

— Mikä niin? Se päiväkirjajuttu?

— Sss! älä huuda.

— Miksei? kysyi Hertta pudistellen mustia kiharoitaan. — Koko maailma kuulkoon mielellään sen skandaalin.

— Niin, eikö se ole hirveää? Marja itki.

— Tietysti Marja itki, sanoi Hertta, miksi hän ei olisi itkenyt? Onko milloinkaan tapahtunut mitään, jota Marja ei olisi itkenyt? Ulos nyt, Eeva!

He hyppäsivät alas vaunusta ja kääntyivät ensi poikkikadulle. Äkkiä
Hertta alkoi nauraa.

— Tiedätkö sinä, että Marja on kirjottanut runoja siihen päiväkirjaan?
Niin ainakin Rolle sanoi.

Eeva pysähtyi.

— Sanoiko Rolle niin?

— Sanoi kyllä.

— Se ilkimys. Hyi, hyi, hyi! Jos minä saan lapsia, niin minä panen jok'ainoan tyttökouluun.

— Mutta jos ne ovat poikia? kysyi Hertta.

— Ne eivät ole poikia! huusi Eeva harmistuneena. — Soita sinä ovikelloa! Minä soitan liian kovaan, jos teen sen nyt juuri.

Marja aukaisi itse oven. Hän nyökäytti päätään, mutta ei sanonut mitään.

— Terve tuloa, tytöt! sanoi Hertta kohteliaasti.

— Ole vaiti, Hertta, kuiskasi Eeva, etkö sinä näe, että hän itkee.

Kyynelet vierivät todella pitkin Marjan poskia.

— Käykää sisään, sanoi hän, ja hänen äänensä vapisi.

Eeva pisti kätensä hänen kainaloonsa, ja he menivät kaikki kolme Marjan isoon, hienoon huoneeseen. Siellä Hertta pysähtyi ja pyörähytti Marjan kerran ympäri.

— Voi sinua! huudahti hän. — Kuka nyt itkee Rolle Eerolan tähden!

— Minä en itke hänen tähtensä, sanoi Marja nyyhkyttäen, mutta huomenna koko koulu tietää tämän asian.

— Istukaa nyt, tytöt, sanoi Hertta, ja puhutaan asiasta. — Marja, ensiksikin minun täytyy kysyä sinulta: miksi sinä pidät päiväkirjaa?

Marja katsoi häneen avuttomasti sinisine silmineen.

— Hertta kulta, sanoi hän, täytyyhän minun kirjottaa ajatukseni — ja tunteeni — — ja niin poispäin, ymmärräthän sinä.

— En, lapsi kulta, minä en totisesti ymmärrä. Minä en milloinkaan ajattele, paitsi laskentotunneilla.

— Mutta kyllä kai sinä kuitenkin ajattelet elämää ja, — — kaikkea muuta?

— En. En koskaan. Ajatteletko sinä, Eeva?

Eeva oli miettiväisen näköinen.

— En tiedä oikein, sanoi hän, ehkä minä ajattelen joskus, vaikken huomaa sitä.

— Älä ole tyhmä, sanoi Hertta, tietystikään sinä et ajattele. Marja!

— Mitä niin? kysyi Marja nöyrästi.

— Tästälähin sinä et enää milloinkaan ajattele. Ymmärrätkö? Mutta sano nyt, mitä sinä olit kirjottanut siihen päiväkirjaan?

— Kaikenlaista, sanoi Marja epätoivoissaan, muun muassa, että sinä vihaat maisteri Panua…

— Mitä? huusi Hertta.

— Että sinä vihaat maisteri Panua…

— Miksi se oli kirjotettava, jos saan kysyä? Marja raukka oli onnettoman näköinen.

— Minä tulin ajatelleeksi sitä tässä yhtenä päivänä, sanoi hän.

— Ah voi! sanoi Hertta ja nosti katseensa kattoon.

— Ja sitten minä olin kirjottanut Eevasta, ettei hän usko että Joona oli valaskalan vatsassa, tai uskotko sinä ehkä nyt jo, Eeva?

— Marja kulta! huudahti Eeva. — Eikö sinulla ollut muuta kirjottamista?

— Oli, sanoi Marja, minä kirjotin sinun sisarestasi, Hertta, hänen kihlauksestaan ja kihlajaispäivällisistä ja että hänen täytyi työntää toinen kenkänsä jalasta pöydän alle sen liikavarpaan tähden ja…

— Eeva, sanoi Hertta juhlallisesti, se päiväkirja on Rolle Eerolan käsissä.

— … ja sitten minä kirjotin itsestäni…

— Niinkö todella? kysyi Hertta ivallisesti.

— … että minä nyttemmin pidän enemmän mantelikaramelleista kuin marmelaadista ja että minulla oikeastaan on kylmä ja julma luonne ja…

— Seis! sanoi Hertta. — Anna minun miettiä.

Hän asettui istumaan sohvan nurkkaan, niin että hänen pieni hento vartalonsa melkein hävisi sohvatyynyjen taa, jotka hän oli pinonnut ympärilleen. Hän pudisti päätään, niin että pitkät kiharat valuivat kasvojen yli, ja istui hetken ajan aivan hiljaa. Sitten hän katsahti tyttöihin naurukuopat poskissa.

— Etkö sinä voisi puhella asiasta Rollen kanssa, Marja? kysyi hän.

Marja hätkähti.

— Oletko sinä hullu? kysyi hän.

— Sinä voisit itkeä ja koettaa pehmittää hänen sydäntään…

— Ei, sanoi Marja lujasti, ennemmin minä kuolen.

— Puhu sinä Rollen kanssa, Hertta! sanoi Eeva.

Mutta Hertta pudisti päätään.

— Minä aavistan, että Rollella on kylmä ja julma luonne — aivan niinkuin Marjallakin. Rollella ei ole mitään sydäntä. Ei, kyllä meidän pitää sulattaa tämä juttu niin hyvin kuin voimme, ei siinä auta mikään. Marja, älä välitä siitä, mitä pojat sanovat tai tekevät huomenna. Kuka välittää pojista?

— Ei kukaan! sanoi Eeva. — Sitäpaitsi ainakin Aarne varmasti jää luokalle tänäkin keväänä, ja silloin me pääsemme hänestä ikipäiviksi. Ajatelkaa, hän on jäänyt luokalle kolme kertaa.

— Hän onkin aivan rutivanha, sanoi Hertta, seitsemäntoista, luulen minä.

— Kolme vuotta vanhempi kuin minä, huudahti Marja. — Ja hän on paljon lyhyempi minua.

— Kuka ei olisi lyhyempi sinua, Marja kulta, sanoi Hertta, sinä kai olet päätä pitempi rehtoria?

— Ei, kyllä hän on paljon pitempi, sanoi Marja viattomasti.

Eeva oli hetken verran ollut hajamielisen näköinen.

— Kuule, Marja! sanoi hän.

Marja käänsi pyöreät kasvonsa häneen päin.

— Mitä niin?

Eeva näytti olevan hiukan hämillään.

— Olitko sinä — olitko sinä — — kirjottanut runoja siihen päiväkirjaan? kysyi hän ja katsoi maahan.

Marja lensi tulipunaiseksi ja kyynelet nousivat hänen silmiinsä. Eeva hypähti paikaltaan ja juoksi syleilemään häntä.

— Älä välitä siitä! sanoi Eeva. — Mitä se tekee? Hertta, mitä se tekee?
Ei se tee mitään! Ja sitäpaitsi — — sitäpaitsi — — on vain — — sievää
kirjottaa runoja. Kaikki suuret runoilijat kirjottavat runoja, sano,
Hertta?

— Niin tekevät, sanoi Hertta.

Marja nyyhkytti taas hiljalleen.

— Siinä oli vain kolme runoa, sanoi hän surkean näköisenä. — Ensimmäisen nimi oli »Tähtiyö», ja toisen »Usvaleikkiä» — se oli oikein hyvä, tiedättekö — ja kolmas, sen nimi oli »Sydämelleni». Se alkoi näin: nuku, sydän kurja, surusi on hurja.

Eeva olisi tahtonut ravistella Marjaa. Vähemmästäkin saattoi raivostua! Ei ollut vaikeaa arvata, mitä Aarne ja Rolle ja Ossi Anger ajattelivat tästä.

Eeva ja Hertta neuvottelivat kauan asiasta. Marja istui vaiti masentuneen näköisenä.

— Tule nyt, Eeva, sanoi Hertta vihdoin ja nousi. — Emme me kuitenkaan keksi mitään.

— Ei, älkää menkö, pyysi Marja.

Hertta syleili häntä ja taputti häntä selkään.

— Älä pelkää, Marja, sanoi hän. — Eeva ja minä olemme sinun puolellasi, vaikka tapahtuisi mitä. Emmekö olekin, Eeva?

— Tietysti, sanoi Eeva.

Portaissa Hertta purskahti nauruun.

— Tästä tulee hauskaa! sanoi hän. -—- Minä arvaan, että Rollella on ollut lysti iltapäivä. Voi Marja raukkaa huomenna!

Hän pisti kätensä Eevan kainaloon ja veti hänet portaita alas.

— Trallalaa — a-aa! lauloi hän.

— Kuinka sinä voit olla noin iloinen? kysyi Eeva. — Minä olen hirveällä tuulella.

— Etpä olekaan, sanoi Hertta. — Sinä olet ainoa ihminen, jonka minä tunnen, joka ymmärtää, että voi olla hyvällä tuulella, vaikka on hirveän pahoillaan jostakin. Hiljaa! Tuossa tulee Bamssi.

Neiti Ellman oli pieni ja harmaankalpea ja vaalea. Hän nyökäytti lyhyesti päätään ja meni nopeasti heidän ohitseen.

— Hän näytti oikein sairaalta, Bamssi rukka, sanoi Eeva.

— Minä uskon varmasti, että hän valvoo kaiket yöt ja ajattelee huomispäivän tunteja ja pelkää niitä, sanoi Hertta. — Harri Neva on vähän liian ilkeä.

— Ja sinä!

— Niin, mutta minä kadun aina perästäpäin.

— Se ei auta Bamssi raukkaa.

— Kuule, Eeva, jos perustaisimme yhdistyksen Bamssin puolustukseksi?
Minä rupean puheenjohtajaksi. Ensimmäinen pykälä kuuluisi näin:
Muistakaa, että Bamssikin on ihminen! Ja toinen: Älkää riemuitko
ääneenne, kun Bamssi on sairas ja poissa koulusta! Ja kolmas —

— Kuule, Hertta, keskeytti Eeva. — Jos me puhuisimme Ossi Angerin kanssa siitä päiväkirjasta.

Hertta mietti hetkisen.

— Niin, sanoi hän vihdoin, ehkä se auttaisi.

— Tule meille, niin soitamme hänelle, sanoi Eeva.

— Miksei. Mutta sinä saat puhua.

— Ei kiitos, huudahti Eeva.

— Tietysti, sinä olet Marjan serkku. Pian nyt, kello on paljon.

Loppumatkan he kulkivat melkein juosten.

Rouva Norma aukaisi itse oven.

— Äiti, meidän pitää soittaa. Se on äärettömän tärkeää. Sinun täytyy mennä niin kauas kuin suinkin — ulos keittiöön — niin ettet kuule. Ja äiti hyvä, älä päästä lapsia tänne.

Rouva Norma katosi tottelevaisesti, kaikki ovet suljettiin, ja Hertta pakotti Eevan ottamaan kuulotorven.

— Halloo. Onko Ossi Anger kotona? — Vai niin, kiitos.

Eeva asetti torven paikoilleen.

— Hän syö illallista isoäitinsä luona tänään! sanoi hän.

He tuijottivat pettyneinä toisiinsa.

— Niin, silloin ei mikään auta, sanoi Hertta.

— Kamalinta siinä ovat runot, sanoi Eeva huoahtaen. — Ei, täytyykö sinun lähteä nyt jo?

— Täytyy, minä lupasin olla kotona kello puoli kahdeksan.

— Silloin sinun pitää joutua, nauroi Eeva, se on kahdeksan nyt.

— Niin, nyt äiti pian alkaa odottaa minua. Hyvästi, Eeva. Huomenna saadaan nähdä!

Hän livahti ulos.

Eeva meni hitaasti ruokasalin läpi omaan huoneeseensa. Hän ei voinut auttaa, että Marja suututti häntä vähän.

Nyt sai hävetä, aivan niinkuin itse olisi kirjottanut runoja.

Eeva huokasi. Samassa hänen silmänsä sattuivat hänen päiväkirjaansa. Hän aukaisi nopeasti kirjotuspöydän laatikon ja heitti kirjan niin syvälle kuin saattoi.

* * * * *

Luokassa oli harvinaisen hiljaista, kun Eeva astui sisään.

Pojat istuivat kirjojensa ääressä ja lukivat kiihkeästi. Kaikki oli tyyntä ja rauhallista.

Hertta iski hänelle silmää.

— Tästä tulee pahempaa kuin luulin, kuiskasi hän.

— Kuinka niin? kysyi Eeva.

— Minä näen sen Rollesta. En kaskaan ennen ole nähnyt hänen katsovankaan kirjaan ennen rukousta.

Eeva katsoi Rolle Eerolaan päin. Rolle istui aivan syventyneenä lukemiseen eikä kuullut eikä nähnyt mitään.

Marja koetti piiloutua hänen edessään istuvien tyttöjen taakse, mutta hän oli niin pitkä, että hänen arat siniset silmänsä alituisesti vilahtivat esiin.

Mutta mitään ei tapahtunut. Tunti alkoi. Oli rehtorin tunti — suomea.

— No, nyt me olemme pelastetut vähäksi aikaa, kuiskasi Eeva.

Kun läksy oli kuulusteltu ja uusi läksy valmistettu, sai joku oppilaista tavallisesti lausua runon, jonka hän itse oli valinnut. Tänään oli Rolle Eerolan vuoro.

Rolle Eerola seisoi mustan taulun edessä punainen tukka pystyssä ja kädet selän takana.

— No? sanoi rehtori, joka oli mennyt ikkunan luo ja seisoi siinä katsellen pihalle. Tuossa portaiden luona oli iso lumikasa. Se täytyi vahtimestarin hankkia pois, ajatteli hän.

Rolle Eerola yskäisi ja alkoi:

Sydämelleni.

Nuku, sydän kurja,
Surusi on hurja!

Joku tirskui. Rehtori kääntyi luokkaan päin, ja kaikki oli taas hiljaista. Rolle Eerola jatkoi:

Tuuli kuiskaa: Marja raukka!
Sitten taas se poies laukkaa.

Hertta syöksyi säkenöivin silmin paikaltaan, lensi Rollen luo ja tempasi kirjan hänen käsistään huutaen:

— Että sinä ilkeät!

Luokka istui kauhistuksesta aivan jäykkänä.

Eevan koko ruumis vapisi. Mitä nyt tapahtuu? Rehtori oli ottanut lasit silmiltään ja katseli Herttaa. Se oli kamalaa.

— Hertta Malmi antaa kirjan minulle, sanoi rehtori tyynesti.

Hertta mietti hetkisen. Sittenhän meni rehtorin luo ja antoi hänelle kirjan.

— Mutta rehtori ei saa lukea sitä, sanoi hän. — Se on Marja Norman päiväkirja.

Ei saa! Oliko Hertta hullu! Eevan kädet olivat kylmät säikähdyksestä.

Rehtori katsoi Hertasta Rolle Eerolaan ja Rolle Eerolasta kirjaan.

— Kuinka Rolf Eerola on saanut kirjan käsiinsä? kysyi hän.

— Minä — löysin sen.

— Marja Norma tulee tänne! sanoi rehtori.

Marja nousi. Kyynelet syöksyivät hänen silmistään. Hän kulki hapuillen pulpettien lomitse. Rehtori antoi kirjan hänelle.

Samassa kello soi.

— Hertta Malmi ja Rolf Eerola jäävät tänne.

Te muut saatte mennä, sanoi rehtori.

Käytävässä Eeva seisoi tyttöparven keskellä.

— Sitä minä en koskaan anna Rolle Eerolalle anteeksi! sanoi hän. — Hyi, minä halveksin häntä!

— Hertta raukka! sanoi Etta Penttilä.

— Eikö hän ollut suurenmoinen? huusi Eeva.

— Ajatelkaa, että hän uskalsi!

Marja kulki itsekseen ja nyyhkytteli hiljaa. Eeva pisti kätensä hänen kainaloonsa ja koetti lohdutella häntä, mutta hän vain pudisti päätään.

Välitunnin päätyttyä rehtori tuli ulos luokasta. Eeva hyökkäsi heti
Hertan luo, joka oli kiihtyneen ja itkettyneen näköinen.

— No?

— Ei mitään.

— Etkö sinä saa mitään rangaistusta?

— En. Mutta hän piti pienen kiltin puheen ja sanoi, että minun täytyy oppia hillitsemään mieltäni. Hän oli suurenmoinen.

— Kuka olisi uskonut, että hän voi olla sellainen!

— Mutta Rolle sai läksytyksen. Ja oikein isän kädestä. Minua melkein säälitti.

Samassa neiti Ellman tuli sisään, ja tunti alkoi.

Mutta kun heidän sinä päivänä piti mennä kotiin, auttoi Ossi Anger Marjaa pukemaan päällysnutun ylleen. Kaikki tuijottivat Ossiin, mutta hän ei sanonut mitään, otti vain tyynesti kirjansa ja meni tiehensä.

Marja oli tulipunainen ja hämillään. Hertta nauroi ja taputti käsiään.

— Eläköön! Pian rehtori tulee auttamaan nutun sinun yllesi. Nyt minua ei enää hämmästytä mikään.

Kotimatkalla Etta Penttilä saavutti Eevan. Etan lihavat pienet kasvot näyttivät huolestuneilta.

— Minä olen joutunut niin hirveään pulaan, sanoi hän. — Isä on niin mahdoton.

— Kuinka niin?

— Hän sanoi, että niinä saisin kutsua yksitoista tyttöä, mutta minä en luullut, että se oli niin vaarallista, ja sitten — sitten minä kutsuin kaksitoista…

Eeva punastui.

— Sinä tarkotat, että kutsuit Essin?

— Voitko arvata, tänään hän kysyi, olinko minä kutsunut yksitoista! Ja minä sanoin en, isä, mutta Essi Norma on niin pieni, että häntä tuskin voi laskea mukaan.

Etta oli onnettoman näköinen ja katseli sivultapäin Eevaa. Mutta Eeva ei sanonut mitään.

— Ja sitten hän sanoi, että kun minä olen sanonut yksitoista, niin minä olen sanonut yksitoista. Eikö se ole kauheaa? Mutta toivottavasti joku tytöistä sairastuu.

Eeva kulki yhä vaiti. Hän ajatteli, miten surkeilta Essin kasvot näyttäisivät, kun hän saisi kuulla tämän.

— Suutuitko sinä? kysyi Etta parka.

— En, sanoi Eeva. — Mutta kuule — älä kerro tätä kellekään. Minä kyllä keksin jotakin.

Erottuaan Etasta hän alkoi miettiä asiaa.

— Ei, hän ei mitenkään voinut sanoa sitä Essille. Essi oli ollut kuin kuumeessa siitä päivästä asti, jolloin hän kuuli että pääsisi mukaan.

Entä jos hän, Eeva, jäisi kotiin!

Mutta Etan luona oli aina niin hauskaa. Siellä sai ihanaa ruokaa, ja tällä kertaa Liisa Marttila oli luvannut laulaa.

Eeva huokasi. Hän ei ollut syntynyt jaloksi, ajatteli hän.

Joskus, kirjallisuustunneilla, hän kyllä tahtoi uhrautua, niinkuin esimerkiksi Pilven veikko. Mutta ei ollut sanottu, että Pilven veikko olisi jäänyt kotiin kutsuista, jos sellaista olisi vaadittu.

Kun Eeva tuli kotiin, istui rouva Norma Essin pyhähame helmassaan ja korjasi napinreikää.

— Luuletko sinä, että se kelpaa? kysyi Essi innokkaasti. Hän seisoi vieressä ja katseli.

— Se on kyllä hyvä, sanoi Eeva laimeasti.

Hän työnsi syrjään Nissen, joka oli takertunut kiinni häneen.

— Anna minun olla rauhassa, sanoi hän.

Nissen lihava leuka alkoi vapista, mutta Eeva meni hänen ohitseen huoneeseensa.

Siellä hän istuutui pöydän ääreen ja alkoi piirtää kuvioita ja viivoja imupaperille.

Oli ikävää jäädä kotiin, ja oli ikävää mennä.

Hän tahtoi kyllä aina mielellään tehdä oikein. Sehän oli selvä. Ja joskus se onnistuikin oikein hyvin. Joskus hän luki läksynsä mainiosti ja koetti olla tekemättä syntiä.

Melkein joka sunnuntai hän koetti olla tekemättä syntiä.

Mutta joskus, kun hän kauan oli ollut oikein hyvä, alkoi hänessä aivan kuin kiehua. Hän ei voinut istua hiljaa, ja hän leikki ja peuhasi Nissen ja Stiinan kanssa, niin ettei viimein mikään voinut pitää heitä aisoissa. Ja sitten hän juoksi Hertan luo. Hertassa kiehui aina. Ja Hertta kysyi:

— Onko puuska nyt mennyt ohi?

Hertta puhui aina hänen »jalouspuuskistaan».

Hohhoo. Eeva varjosti kuviota, jonka hän oli piirustanut imupaperille.

— Eeva!

Nisse töytäsi sisään. Hän oli jo unohtanut, että Eeva oli huonolla tuulella.

— Mitä nyt?

— Tule pian. Stiina ja minä leikimme rautatietä. Minä olen veturina ja
Stiina on ensimmäisenä vaununa. Sinun pitää olla kolmantena vaununa.

— Kuka on toisena vaununa? kysyi Eeva.

Nisse mietti. Laskento ei ollut hänen vahvoja puoliaan. Viimein hänen kasvonsa kirkastuivat.

— Toista vaunua minä en tahdokaan, sanoi hän.

Eeva purskahti nauruun ja hypähti seisomaan.

— Tule sitten!

Ja he juoksivat lastenhuoneeseen.

ETAN KUTSUT.

Tytöt saivat vielä paljon kärsiä Marjan päiväkirjan johdosta.

Aarne Linturi antoi Hertalle jalkojenhoitajan osotteen — »sisarparkaasi varten», sanoi hän. Ja Rolle Eerolalla oli tapana lausua runoja puoliääneen itsekseen — kuului vain sellaista kuin »surun yö» ja »oi, kuinka kauan.» ja »haudan rauha».

Mutta »pahemmin olisi voinut olla», kuten Hertta sanoi.

Eräänä päivänä — seuraavana lauantaina — Harri Neva nousi seisomaan ennen tunnin alkua ja piti puheen. Hän sanoi, että oli niin kaunis syysilma ja että luokan pitäisi käyttää sitä hyväkseen ja tehdä yhteinen huvimatka.

— Minne? kysyi joku.

— Maalle — luonnon helmaan! sanoi Harri Neva ja löi rintaansa.

Tytöt katsoivat toisiinsa. Mitä tämä merkitsi? Oliko se joku uusi kuje? Olihan ennenkin ollut suuria koulu-huvimatkoja, mutta ei milloinkaan mitään tällaista — heidän luokkansa vain, ja pojat ja tytöt yhdessä.

Mutta silloin Ossi Anger nousi ja sanoi, että hän se oli keksinyt tämän tuuman. Heillä voisi olla evästä mukanaan, ja hän tiesi hauskan paikan, missä voitaisiin saada kahvia.

Samassa opettaja tuli sisään, ja koska tämä oli päivän viimeinen tunti, jäi kysymys ratkaisematta.

* * * * *

Kun Eeva sinä päivänä meni kotiin koulusta, ryntäsivät Nisse ja Stiina, jotka olivat olleet kävelemässä Olgan kanssa, takaapäin hänen kimppuunsa, niin että hänen jalkansa luiskahti ja hän kaatui polvilleen.

— Sattuiko sinuun? huusi Nisse pelästyneenä.

— Vähän vain, luullakseni, sanoi Eeva ja nousi hitaasti seisomaan. —
Aiai, kyllä polveen vähän koskee..

— Meillä on vain muutama askel jäljellä, sanoi Olga.

Eeva koetti kävellä. Eihän tämä ollut vaarallista. Parin askeleen jälkeen ei juuri koskenutkaan enää.

Stiina ja Nisse hyppelivät hätääntyneinä hänen ympärillään. Ja äkkiä hänen päähänsä pälkähti ajatus.

— Nyt sinä onnut taas! huusi Nisse.

— Niin, nyt koskee taas.

Portaissa oli oikein vaikeaa. Olgan täytyi tukea häntä.

Essi säikähti, kun Eeva ontuen astui sisään.

— Kuinka sinä voit nauttia tänä iltana, jos olet kipeä? kysyi hän levottomana.

— Meidän pitää koettaa panna siihen kääre, sanoi rouva Norma.

Ja niin Eeva loikoi sohvalla kääre jalassa. Mutta se ei auttanut, jalkaa oli alkanut kivistää.

— Minä luulen, että minun täytyy jäädä kotiin, sanoi hän vihdoin.

— Niinkö luulet? kysyi Essi onnettoman näköisenä. — Silloin minäkin tietysti jään kotiin.

— Oletko sinä hullu! Minkätähden sinulla pitää olla ikävä, jos minulla on ikävä? Ja sitäpaitsi, kun on pakotusta, niin ei tahdo mennä minnekään.

Essiä oli vaikea saada suostumaan. Hänellä oli palava halu mennä, mutta tuntui niin ikävältä jättää Eeva kotiin.

Mutta Eeva melkein suuttui.

— Äiti, sano, että hän on tyhmä! sanoi hän. — Minulle ei ole mitään hyötyä siitä, että hän jää kotiin. Kun on pakotusta, niin ei jaksa puhella kenenkään kanssa. Tahtoo vain, olla yksin.

Rouva Norman mielestä Eeva oli oikeassa, ja niin Essi vihdoin vastahakoisesti alkoi kammata ja pukeutua.

— Pitääkö minulla olla hiukset hajallaan, Eeva? kysyi hän.

— Tietysti.

— Mutta miten minä voin tulla sisään yksin — hyi, ajattele, Saara
Turunen on siellä ja Liisa Marttila ja kaikki. Ei, Eeva, minä en voi.

Ja hän laski kamman kädestään.

— Minä soitan Hertalle ja pyydän häntä olemaan sinun kanssasi, sanoi
Eeva.

Essi ihastui niin, että lensi aivan punaiseksi. Hertta olisi hänen kanssaan! Hertta itse!

Eeva loikoi sohvallakin ja katseli Essiä. Yhtäkkiä hän tunsi itsensä iloiseksi nähdessään, miten Essi säteili ja oli kiihtynyt.

— Mitä sinä teet täällä kotona? kysyi Essi onnettoman näköisenä, kun oli valmis.

— Pakotus pitää kyllä seuraa minulle, sanoi Eeva.

Samassa telefoni soi.

— Eeva, sinua kysytään! huusi rouva Norma. — Voitko sinä tulla?

— Auta minua vähän, Essi!

Essi tuki häntä, ja hän hyppi yhdellä jalalla salin poikki.

— Halloo. Hyvää päivää, Etta. Mitä sinä sanot? Miksei hän voi tulla? Ei — onko se totta! Sehän on hirveän hauskaa! No, me tulemme aivan pian.

Hän asetti kuulotorven paikoilleen ja juoksi täyttä vauhtia salin läpi.

— Mutta Eeva, muista jalkaasi! huusi rouva Norma säikähtyneenä.

— Eläköön, eläköön! huusi Eeva. — Pian kampa tänne! Ota esille minun vihreä hameeni, Essi. Eläköön!

— Mitä ihmettä? kysyi Essi ällistyneenä.

— Minä tulen mukaan. Ei kai sitä ole vaikea ymmärtää. Ota esille vihreä hame — heti paikalla.

— Mutta lapsi kulta, sinun jalkasi? sanoi rouva Norma.

— Pyh. Sehän oli kipeä sentähden vain, että Etta oli kutsunut kaksitoista tyttöä eikä yksitoista. Minun täytyi narrata, minua hävetti kyllä, mutta minä en voinut auttaa sitä. Missä on vihreä lettinauha?

— Että Etta oli kutsunut… alotti Essi.

— Niin, hän oli kutsunut yhden tytön liikaa, hänen isänsä on niin kauhea, luin oli sanonut, että Että, saisi kutsua yksitoista ja hän kutsuikin kaksitoista. Ymmärrätkö sinä?

— En, sanoi Essi.

— Kahdennentoista täytyi jäädä kotiin, tietysti, ja silloin minä ajattelin, että minä saatoin olla kahdestoista yhtä hyvin kuin — kuin joku muu. Ota esille se vihreä, Essi, etkö sinä kuule?

Mutta Essille asiat olivat alkaneet selvitä.

— Sinä aioit, jäädä kotiin — minun tähteni? kysyi hän hiljaa.

— Jonkunhan täytyi jäädä kotiin, sanoi Eeva nopeasti. — Minä näen, että itse saan ottaa esille vihreän hameen.

Mutta Essi lensi vaatekaapin luo ja otti esille hameen. Hän etsi lievän kengät ja vihreän lettinauhan ja pitsikauluksen. Ja koko ajan tippui kyyneliä hänen silmistään.

Eeva näki sen kyllä, mutta ei ollut näkevillään. Hän oli niin iloinen, että hänen täytyi laulaa ja nauraa koko ajan.

Rouva Norma tuli sisään isoäidin kaunis vanha helminauha kädessään. Hän pani sen Eevan kaulaan ja suuteli häntä.

Eeva punastui ja sukelsi nopeasti piironkinsa laatikkoon ottamaan vyönsä. Ja sitten lähdettiin.

— Me tulemme vähän myöhään, täytyy juosta! sanoi Eeva.

Ja he juoksivat. Kun he tulivat Etta Penttilän oven ulkopuolelle, täytyi heidän pysähtyä vähäin hengittämään.

— Onko hänen isänsä niin kamala? läähätti Essi.

— Hirveä, puhki Eeva. — Että sanoo, ettei hän kotona milloinkaan saa olla rauhassa. Ja kuitenkaan hän ei laihdu! Nyt minä soitan.

Kaikki olivat jo tulleet. Rouva Penttilä, joka oli yhtä lihava ja pieni kuin Ettakin, tervehti sydämellisesti Eevaa ja Essiä.

— Käykää saliin, sanoi hän. — Minä en enää uskalla mennä sinne!

Salista kuului puheen ja naurun sorinaa. Eeva veti Essin mukanaan sinne.

— Terve tuloa! huusi Etta ja juoksi heitä vastaan. — Istukaa — tuonne, sohvaan. Hertta on pitänyt teille sen paikan.

Hertta istui keskellä sohvaa. Essin mielestä hän oli hurmaava kauniine kiharoineen ja sinisine silmineen, joissa oli aivan sama väri kuin hänen puvussaankin.

— Eeva, istu sinä tähän minun oikealle puolelleni, sanoi hän. — Essi, sinä vasemmalle. No, nyt me kaikki olemme, koolla. Nyt ohjelma voi alkaa, Etta.

— Ei minulla ole mitään ohjelmaa, sanoi Etta säikähtyen.

— Emmekö me voisi panna Liisa Marttilaa laulamaan nyt heti? kysyi
Hertta.

— Ei, isäkin tahtoo kuulla häntä, ja isä tulee kotiin vasta vähän myöhemmin.

— No, silloin meidän siihen asti täytyy tulla toimeen ilman. Eläköön, minä näen, että sinulla on muutakin ohjelmaa.

Kaksi palvelustyttöä oli tullut sisään ja alkanut tarjoilla tytöille, suklaata ja kakkuja.

— Että, otanko minä niin paljon kuin tahdon vai niin paljon kuin kehtaan? kysyi Hertta.

— Niin paljon kuin tahdot.

— Minä tyhjennän ensimmäisen kuppiin rehtorin kunniaksi, sanoi Eeva ja kohotti suklaakuppiaan.

— Niin minäkin, sanoi Hertta. — Kukoistakoon hän!

— Minä juon Mopen kunniaksi, sanoi Marja. — Kaikki puhuvat nykyään rehtorista eikä kukaan muista Moppea.

— Marja kulta, rehtori on vastakeksitty, sanoi Hertta, sentähden hän on intresantimpi. Mutta iki-arvon Moppe saakoon, vielä mies ja sotilas, niinhän jo Runebergkin sanoo. — Niin mutta tytöt, aika kuluu, emmekä me vielä ole puhuneet suuresta kysymyksestä.

— Mistä kysymyksestä? huudettiin.

— Harri Nevan huviretkituumasta.

— Minusta se on hauska, sanoi Liisa Marttila, vakavan näköinen tyttö, jolla oli kaksi pitkää lettiä.

— Mutta Rolle Eerola ja Aarne Linturi! sanoi Marja ja katseli häntä säikähtyneine pyöreinä silmineen.

— Me voimme vaatia, että pojat kirjallisesti lupaavat, että Aarne
Linturi käyttäytyy sopivasti, sanoi Liisa Marttila.

— Minä uskon, että se on paljasta narria, sanoi Saara Turunen.

— Mutta Ossi Anger oli siinä mukana, sanoi Eeva.

— Ossi Anger ei ole mikään pyhimys, sanoi Saara.

— Onpa, sanoi Hertta. — Ja minun mielestäni me tekisimme sen huviretken.

— Niin, minä en siedä poikia, sanoi Saara.

— Minä ajattelun niinkuin Hertta, sanoi Eeva.

Ja useimmat, ajattelivat niinkuin Hertta.

— Te kadutte ehkä piankin, sanoi Saara. —

Hertta kääntyi Essin puoleen, joka ei ollut uskaltanut arvata suutaan.

— Essi, sinä osaat aina hirveän monta leikkiä. Keksi nyt jotain!

Kaikki katsoivat Essiin, ja hän punastui. Sanoisiko hän »huhu käy» vai »väitetään», ajatteli hän, vai ehkä »sormus ehdolla»?

— Taulu ja allekirjotus! sanoi hän vihdoin ujosti.

— Hyvä, sanoi Hertta. — Taulu kuiskataan oikealle, allekirjotus vasemmalle.

Kaikki alkoivat heti koettaa keksiä tauluja. Inga Korte, luokan kaunotar, istui kauniissa, miettivässä, asennossa ja katsoi kattokruunuun. Hertta väitti aina, että Ingalla oli peili sängynpäässä, niin että hän heti herättyään näki omat ihanat kasvonsa.

— Minä olen valmis, sanoi Saara Turunen hetken kuluttua.

Eeva mietti kauan, laulun hän oli keksinyt, mutta allekirjotus oli vaikea. Vihdoin hän päätti sanoa: »Ei niin pientä pilaa, ettei totta toinen puoli».

Eeva alotti.

— Minä sain taulun, joka esitti Bamssia. Hän oli kadottanut valetukkansa. Ja allekirjotuksena oli: Hyvästi! Pois jo pakeni, iäksi eroten.

— Minä sain taulun, joka esitti Moppea, sanoi Hertta. — Hän tanssi cakewalkia Bamssin kanssa opettajapöydällä. Ja taulun alla oli kirjotus: Ei niin pientä pilaa, ettei totta toinen puoli!

— Sinä olet itse keksinyt sen taulun, sanoi Etta epäluuloisesti.

— Essi! Annoitko sinä minulle sen taulun vai etkö? kysyi Hertta.

— Annoin tietysti! vakuutti Essi.

— Minä, sanoi Essi, sain taulun, joka esitti Ossi Angeria kapalolapsena. Hänellä oli kirja kädessä, ja hän kirjotti muistiinpanoja reunaan. Allekirjotuksena oli: Tyynimmissä vesissä uivat usein isoimmat kalat.

— Minä en usko, että Ossi Angerissa ui kaloja, sanoi Hertta.

— Minä en ole niin varma siitä asiasta, sanoi Saara Turunen. — Voi hän olla ulkokullattukin.

— Ei voi, sanoi Hertta.

— Mistä sinä sen tiedät? kysyi Saara.

— Minä tiedän sen, sanoi Hertta. — Jatka, Etta!

— Minä sain taulun, joka esitti koko luokkaa huvimatkalla, sanoi Etta, ja alle oli kirjotettu: Jyly rannalla käy, rae lyö, sota soi —

— Kuss' on Moppemme vartiovyö, huusi Hertta ihastuneena.

— Minä, sanoi Liisa Marttila, sain taulun, joka esitti Inga Kortea. Hänellä oli keltainen silkkipuku ja vihreät kengät ja sinipunervat sukat. Ja allekirjotuksena oli: Kuinka ihanaa on täällä luonnon helmassa.

— Hyvää päivää — kirvesvartta! sanoi Saara.

Leikkiä jatkettiin. Sitten seurasi »sormus ehdolla» ja »väitetään». Pöydällä olevat maljakot, jotka olivat olleet täynnä erilaisia makeisia, tyhjenivät nopeasti.

— Onko sinusta hauskaa? kuiskasi Eeva Essille.

— Ihanaa! vastasi Essi säteilevin silmin.

— Odota vain, paljon hauskempaa tulee vielä, kun Liisa Marttila laulaa, sanoi Eeva.

Hetken kuluttua tuli herra Penttilä kotiin. Hän oli yhtä pyöreä ja lihava kuin rouva Penttilä ja Etta, mutta hänen kasvonsa olivat tulipunaiset, ja hän oli hyvin lujatahtoisen näköinen.

Hän tervehti kaikkia ja pyysi sitten Liisa Marttilaa laulamaan. Etta oli puhunut niin paljon hänen kauniista äänestään, sanoi hän.

Liisa moni heti pianon luo. Hän säesti itse itseään.

— Mitä sinä sanot hänestä? kuiskasi Hertta ylpeästi Essille, kun ensimmäinen laulu oli lopussa.

Essi hengitti syvään ja liikutti huuliaan, mutta ei saanut sanaakaan sanotuksi.

Hän istui itku kurkussa. Kuinka ihminen saattoi laulaa niin kauniisti? Onnellinen Liisa Marttila! Eeva oli aina kertonut hänen kauniista äänestään, mutta Essi ei milloinkaan ollut aavistanut mitään tällaista.

— Ja voitko uskoa, kuiskasi Hertta; että hän tahtoo ruveta lastentarhan opettajattareksi tai mennä naimisiin ja hoitaa suurta taloa! Eikö ole synti ja häpeä, etten minä ole saanut sitä ääntä? Nyt hän laulaa taas.

Liisa lauloi monta laulua. Herra Penttilä kiitti häntä kohteliaasti ja vetäytyi sitten omaan huoneeseensa.

Hetken kuluttua vieraat pyydettiin ruokasaliin. Voileivät olivat hyvin hyviä, jäätelö katosi kuin kuumilla kivillä.

— Tiedätkö sinä, mitä kello on, Hertta? kysyi Eeva vähän myöhemmin.

— En.

— Pian kymmenen.

— Vai niin, sanoi Hertta tyynesti.

— Vai niin! Meidän täytyy mennä tiehemme.

— Ei koskaan! Minä olen luvannut opettaa Marjaa ja Ingaa pelaamaan
»Sikaa»!

— Sinä saat opettaa sen heille toisen kerran. Etan isä on sanonut, että kutsujen pitää loppua kello kymmenen.

— Pyh! sanoi Hertta. — Ei kai hän voi ajaa meitä uloskaan.

Mutta Eeva näki, että Etta ja hänen äitinsä alkoivat näyttää levottomilta. Etta katsoi usein seinäkelloon. Hän ei ehdottanut mitään uusia leikkejä — mutta Hertta teki sen sitä ahkerammin.

Kun kello löi kymmenen, leikittiin parastaikaa uutta ja jännittävää leikkiä, eikä kukaan huomannut, että herra Penttilä tuli sisään.

— Vai niin, hyvät neidit, sanoi hän, ja kaikki kääntyivät katsomaan häntä, täytyykö teidän todella lähteä nyt jo? Sehän oli ikävää. Niin, jos sitä ei voi auttaa, niin… Kiitos käynnistä, ja tulkaa toistekin!

Että oli hehkuvan punainen, ja kyynelet vierivät pitkin hänen poskiaan. Kaikki tytöt sanoivat nopeasti hyvästi ja pukeutuivat eteisessä niin kiireisesti kuin suinkin.

Essi oli kalpea ja säikähtynyt.

— Eikö se ollut kamalaa? kuiskasi hän Eevalle, portaissa. — Hertta, itketkö sinä?

— Melkein, mutisi Hertta, joka oli tukehtumaisillaan nauruun.

— Kuinka sinä voit nauraa? huusi Etta huomatessaan sen.

— Kuinka sinä voit olla nauramatta! läähätti Hertta. — Rakkaat ystävät, onko teille ennen sattunut sellaista? Minä Etan sijassa karkaisin.

— Etta raukka! sanoi Marja.

— Älä ole pahoillasi, lohdutti Hertta, Etalla täytyy ehkä olla vähän suruja, muuten hän pian olisi aivan liian lihava. Hyvästi, tytöt! Tässä on minun porttini.

Hän katosi nauraen, mutta raotti heti taas ovea ja huusi:

— Essi kulta, älä ole niin pelästyneen näköinen! Minun karkean kuoreni alla sykkii kyllä lämmin sydän!

SAIRAITA JA KÖYHIÄ.

Seuraavana aamupäivänä Marja tuli Eevan huoneeseen hattu ja päällysnuttu yllään.

— Tule ulos, siellä on oikea pyhäilma, sanoi hän.

Eeva oli heti valmis.

— Ss! sanoi hän. — Meidän täytyy hiipiä pois, niin etteivät lapset huomaa.

Marja epäröi.

— Ehkä meidän pitäisi leikkiä vähän heidän kanssaan? sanoi hän.

— Älä nyt, heillä on vieraita ja karamelleja. Tule pois! Mitä sinä olet tehnyt tänään?

— Minä olen ollut kirkossa äidin kanssa.

— Vai niin.

— Tiedätkö sinä, Eeva, meidän pitäisi muuttua jollakin lailla. Me ajattelemme vain itseämme. Me emme tee mitään hyvää.

Eeva mietti hetkisen. Niin, se oli kyllä totta.

— Meidän pitäisi käydä sairaiden ja köyhien luona.

— Minä en tunne ketään sairaita ja köyhiä, sanoi Eeva.

— Minä luulen, että voi mennä tuntemattomienkin sairaiden luo — ainakin voi mennä tuntemattomien köyhien luo, sanoi Marja.

— Mutta mitä niiden luona tekee? kysyi Eeva.

— Minulla on aina niin vähän rahoja.

Marja oli miettiväisen näköinen.

— Sairaille tietysti luetaan kirjoja, sanoi hän.

— Mutta ehkä meidän ei tarvitse mennä heidän luokseen. Äiti auttaa aina meidän pesumuijaamme ja puumiestä.

— Ja meidän pesijämme sai eilen kengät äidiltä, sanoi Eeva.

— Ehkä se riittää meidän perheidemme puolesta, sanoi Marja, silloin meidän täytyy keksiä jotain muuta hyvää, jota voisi tehdä.

— Minä olen huomannut, sanoi Eeva, että juuri kun oikein tahtoisi tehdä hyvää, niin ei ole mitään hyvää tehtävänä. Jos kysyisimme äidiltä?

— Niin, tule!

Rouva Norma istui arkihuoneessa lukemassa kirjaa. Hän näytti niin kauniilta auringonpaisteessa, että Marjan oikein täytyi tuijottaa häneen.

— Äiti, sano joku köyhä tai sairas! Me tarvitsemme sellaista.

— Köyhä tai sairas? kysyi rouva Norma.

— Niin, sanoi Eeva, nyt on sunnuntai, ja Marja ja minä tahdomme tehdä hyvää. Siksi me tahdomme köyhän tai sairaan, jonka luokse me voisimme mennä.

— Hm! sanoi rouva Norma. — Ketään köyhää minä en tiedä nyt juuri, mutta ehkä te voisitte mennä tervehtimään vanhaa neiti — niin, mikä hänen nimensä onkaan? — herttaista ja hienoa vanhaa neitiä, jonka minä olen tavannut juhlakomitean kokouksissa ja joka nyt taitaa olla vähän sairaana. Hän on hyvin kuuro, mutta hän ei tahdo, että sitä huomataan.

— Sellainen on isoäitikin, sanoi Marja.

— Minä voin lähettää hänelle kakkupalasen ja kirjelipun, sanoi rouva Norma, ja jos hän pyytää teitä istumaan, niin te voitte jäädä vähäksi ajaksi puhelemaan hänen kanssaan. Mutta puhukaa kovalla äänellä.

— Kiitos, äiti, se on mainiota — tule, Marja, niin etsimme jonkun kirjan, josta voimme lukea hänelle. Äiti, leikkaatko sinä palasen pähkinäkakusta?

Hän veti Marjan mukanaan saliin, ja he alkoivat tutkia kirjakaappia.

— Luuletko sinä, että hän tahtoo kuulla runoja? kysyi Eeva.

— Ei, ei runoja, sanoi Marja raukka nopeasti.

— Me voisimme ottaa jonkun kirjan, missä puhutaan Sherlock Holmes'ista. Niitä isä aina lukee, kun hänessä on kaulatauti ja hänen täytyy pysyä kotona.

— Ei, sanoi Marja, salapoliisikertomukset ovat herroja varten.

— Niin, silloin minä luulen, että, meidän kuitenkin täytyy ottaa runoja. Runot ovat naisia varten, sanoo isä. Tässä, ovat Rydbergin runot.

— No, olkoon, menneeksi, sanoi Marja.

Sillaikaa rouva Norma etsi kirjotuspöytänsä laatikosta juhlakomitean jäsenluetteloa. Hän oli komitean puheenjohtaja ja oli merkinnyt muistiin jokaisen jäsenen nimen ja osotteen.

Mihin laatikkoon luin oli pannut luettelon? Vai niin, tuossahan se olikin. Rouva Vuori, professorinrouva Anger, neiti Almi — no kas, hyvä että hän oli tullut katsoneeksi luetteloa, nyt hän yhtäkkiä muisti, ettei hän ollut ilmottanut neiti Almille, milloin kokous oli. Hänen täytyi todella vetää viiva nimen alle — noin. Neiti Almi oli vähän kiukkuinen ja vaativainen, niinkuin rikkaat, ihmiset ovat, hän ei milloinkaan olisi antanut anteeksi, jos hänet olisi unohdeltu.

Niin. Sitten tässä oli rouva Ollinen ja neiti Säde ja tohtorinna Jalava. Rouva Norman etusormi siirtyi nimestä nimeen. Tuossahan, hän viimein oli — neiti Holm, Annankatu S. Pähkinäkakku ja kirjelippu tuottaisivat kyllä iloa hänelle, hän oli niin vaatimaton ja miellyttävä. Rouva Norma veti viivan nimen alle ja aikoi juuri huutaa tytöt luokseen, kun telefoni samassa soi.

— Halloo. — Niin, minä se olen — ei, onko kello todella niin paljon!
Jenny hyvä, minä tulen heti — alkakaa te vain juoda kahvia!

Rouva Norma haki nopeasti laukkunsa ja soitti Olgaa.

— Olga voi mennä ulos Nissen ja Stiinan kanssa, mutta ei pidä antaa
Nissen juosta, niin että hänen tulee kuuma, hänessä on nuha. Antaako
Olga minulle päivänvarjon — kiitos. Ja Stiina voi ottaa ruskean nutun —
nyt on niin lämmin ilma.

Samassa hän muisti Eevan ja Marjan.

— Eeva! huusi hän.

— He taitavat olla lastenhuoneessa, sanoi Olga.

— No niin, silloin Olga voi antaa heille pähkinäkakun, jonka minä olen pannut paperiin ja asettanut ruokasalin pöydälle, ja Olga voi sanoa, että vanhan neidin nimi ja osote ovat minun kirjotuspöydälläni. Siellä on luettelo, jossa on paljon nimiä, ja minä olen vetänyt viivan hänen nimensä alle. Muistaako Olga nyt, mitä Olgan pitää sanoa?

— Kirjotuspöydällä on nimiluettelo, ja vanhan neidin nimen alle on vedetty viiva.

— Niin. Ja Olga katsoo nyt, ettei Nisselle tule kuuma.

Rouva Norma melkein juoksi portaita alas. Olihan aivan uskomattoman myöhäistä — ja hänhän tavallisesti oli niin täsmällinen! Jenny oli melkein pahoillaan telofonissa.

— Tässä on luettelo, sanoi Eeva, ja tässä on nimi: neiti Almi,
Bulevardinkatu 11. Tule nyt, kello on paljon.

Kadulla Eeva pysähtyi ja katsoi sinistä taivasta kohti.

— Suloinen ilma! Eikö sinustakin, Marja? Pitäisi melkein kävellä vähän.

— Niin, mutta — neiti Almi…

— Niin, niin, kyllä kai on parasta, että me menemme hänen luokseen, sanoi Eeva huoahtaen.

Mutta hän muuttui heti taas iloiseksi.

— Luuletko sinä, että hän ihastuu? kysyi hän.

— En tiedä. Sinä saat sanoa, miksi me tulemme.

— Ei, sinä olet enemmän sellaisen näköinen, joka lukee sairaille.

— Niin, mutta sinä olet lahjakkaampi! sanoi Marja.

— Älä puhu hullutuksia!

Aurinko paistoi, kadut olivat täynnä ihmisiä. Täällä he kaikki kulkivat eivätkä välittäneet muusta, kuin että oli kaunis ilma ja hauskaa, ajatteli Eeva, ja kuitenkin monet köyhät ja sairaat viruivat kurjissa hökkeleissään ja kärsivät.

— Luuletko sinä, että neiti Almi asuu kurjassa hökkelissä? kysyi hän.

— Ei, täti on asunut siinä talossa, Bulevardinkatu 11, se on oikein hauska talo.

— No niin, mutta meidän vanha neiti raukkamme kärsii sittenkin kovasti, sanoi Eeva, hänhän on sairaana nyt, ja sitäpaitsi hän aina on kuuro.

— Tässä hän asuu, sanoi Marja.

He nousivat portaita ylös.

— Tuossa on, hänen niinensä, sanoi Eeva, nyt minä soitan.

— Ei, odota! huusi Marja. — Minua ujostuttaa niin kauheasti.

— Nyt minä soitin.

Oven aukaisi heti vanha palvelijatar.

— Saako tavata neiti Almia? kysyi Eeva.

— En tiedä, neiti on aina väsynyt aamupäivällä.

Marja alkoi heti matista, että ehkä oli parasta olla häiritsemättä, mutta Eeva keskeytti nopeasti:

— Olkaa hyvä ja kysykää, eikö hän voi ottaa meitä vastaan, meillä on terveisiä rouva Normalta.

Palvelijatar meni sisään, ja Marja tarttui Eevan käsivarteen.

— Minä kuolen, Eeva! kuiskasi hän.

— Onko sinulla kakku? kysyi Eeva. — Näetkö sinä, miten hienoa täällä on? Silkkiset oviverhot ja…

— Hiljaa, hän tulee.

Vanha palvelijatar käski neitejä olemaan hyvät ja käymään sisään.

He riisuivat nopeasti päällysvaatteensa ja seurasivat häntä ison, kauniin ruokasalin läpi.

— Käykää sisään, olkaa hyvät, sanoi palvelijatar ja aukaisi oven.

— Minä menen maan alle, kuiskasi Marja, joka koko ajan pysytteli Eevan takana.

Neiti Almi oli pitkällään lepotuolissa ikkunan luona. Eeva ei mielestään koskaan ollut nähnyt niin hienoja vanhoja kasvoja. Ja huone oli täynnä kultaa ja peilejä ja silkkisohvia. Alkoi todella tuntua epämieluisalta.

Neiti Almi otti kakun ja katseli rouva Norman nimikorttia.

— Kovin ystävällistä, sanoi hän hiukan kummastuneen näköisenä.

Miksi rouva Norma oikeastaan lähetti hänelle kakun? Sehän oli ystävällistä, tietysti — ehkä hän oli kuullut, että neiti Almi erikoisesti piti pähkinäkakusta.

Mutta nämä lapset? Mitä heille piti tehdä? He toivoivat ehkä jotakin syötävää tai juotavaa.

— Oletteko te juoneet kahvia? kysyi hän.

— Kiitos, olemme! huusi Eeva kohteliaasti.

Neiti Almi oikein hypähti. Olihan hän aina sanonut, että lapset ovat isoäänisiä ja meluavia!

Mutta Eevaa harmitti, ettei neiti Almi kysynyt, tahtoivatko he kahvia. Eevanhan täytyi vastata olemme, kun hän kysyi, olivatko he juoneet kahvia, senhän he olivat tehneet kotona, mutta Eeva puolestaan olisi mielellään juonut kupin lisää. Vanhoilla neideillä oli aina niin ihanaa kahvileipää — kermaleipiä ja konjakkikransseja ja sellaista.

Ei kukaan sanonut mitään. Neiti Almi oli levottoman näköinen eikä nähtävästi tietänyt, mitä sanoa. Eeva mietti, miten hän parhaiten pääsisi puhumaan Rydbergistä.

— On kai ikävää olla sairaana? huusi hän, ja neiti Almi säpsähti taas hermostuneesti.

— Puhu vähän hiljemmin, lapsi! sanoi hän. — Enkä minä ole sairas, vähän väsynyt vain. Minulla ei ole ollenkaan ikävä, minusta on hauskaa istua tässä ikkunan luona katselemassa ihmisiä.

Puh! Eevaa melkein suututti. Mitä tuo nyt oli — hänellähän olisi juuri pitänyt olla ikävä. Nythän oli aivan turhaa lukea hänelle mitään. Ja miksei Marjakaan voinut sanoa yhtään sanaa? Kunpa pääsisi ulos täältä!

— Mikä kirja tuo on? kysyi neiti Almi.

— Eläköön! ajatteli Eeva ja ojensi heti kirjan hänelle.

— Me ajattelimme, että neiti ehkä tahtoisi kuulla jonkun runon! huusi hän. — Marja lausuu niin hyvin.

Neiti Almi tuijotti häneen. Miksi hän huusi niin hirveästi? Oliko ehkä tarkotus tehdä pilaa?

Mutta ei, tyttö oli kiltin näköinen. Se kai oli vain koululasten tavallista meluavaa käytöstä.

Hän antoi kirjan Marjalle ja sanoi, että hän mielellään tahtoi kuulla jonkun runon.

Marja lensi punaiseksi ja selaili epätoivoissaan kirjan lehtiä.

Neiti Almi nojasi päänsä tuolin selustaan, kääriytyi shaaliinsa ja sulki silmänsä.

Eeva katseli häntä. Vanhojen ihmisten kasvot olivat kuin paperia, ajatteli hän. Saattoiko olla mitään verta noissa ohuissa kuivissa rypyissä?

Marja selaili selailemistaan.

— Lausu Deksippos! sanoi Eeva.

Marja löysi tämän runon, yskäisi ja alkoi lausua, minkä kurkusta lähti.

Eeva oli oikein ylpeä hänestä. Marjahan ei ollut lahjakas, se oli totta, mutta hän osasi lausua runoja. Niin sanoi koko luokka. Piti kuulla, miten hän lausui Kuolevan soturin. Eeva muisti, että Harri Neva kerran oli niin liikutettu, että hän kaikuvasti niisti nenäänsä juuri kun Marja luki: »Kuin hauta hiljainen oli yö.»

Mitähän neiti Almi piti Marjan lausumisesta? Eläköön, hänhän oli aivan valveilla nyt, ei ollenkaan väsynyt ja puolinukuksissa.

Ei, neiti Almi ei nukkunut. Häntä hermostutti ja suututti. Olihan suorastaan julkeaa tulla tänne huutamaan ja hoilottamaan tuolla tavalla. Tyttö luuli varmaankin seisovansa ison luokan edessä.

— Ole hyvä ja lausu vähän hiljemmin! sanoi neiti Almi.

Mitä nyt? Eivätkö nuo nenäkkäät lapset iskeneet silmää toisilleen? Ja nyt tuo pitkä alotti uudelleen samalla kimakalla äänellä, joka tunki läpi luiden ja ydinten.

— Huuda sinä vain! sanoi Eeva puoliääneen ja nyökkäsi Marjalle.

Neiti Almi suuttui niin, ettei hän hetkiseen saanut sanaakaan suustaan.
Hän nousi paikaltaan ja painoi kiivaasti soittokellon nappulaa.

Eeva pelästyi nähdessään hänen seisovan siinä kasvot punaisina ja säkenöivin silmin. Mutta Marja ei huomannut mitään. Hän oli Ateenassa, hän oli Deksippos, hän huusi haltioissaan:

— »Pois, te elähtäneet, veltot! Nuori polvi tänne saa!»

Neiti Almi kaatui tuoliinsa istumaan, juuri kun palvelijatar hyökkäsi sisään.

— Auttakaa, auttakaa! huusi hän huitoen käsillään. — Eedla, minä tunnen, että saan kohtauksen — — Eedla soittaa heti tohtorille. Ja viekää pois nuo — — nuo — — pian!

Eeva ja Marja hiipivät kauhistuneina ulos. Mitä oli tapahtunut? He eivät ymmärtäneet mitään.

— Luuletko sinä, että hän kuolee? kuiskasi Marja.

— En tiedä, sanoi Eeva.

He heittivät päällysnutut ylleen ja juoksivat portaita alas.

— Näitkö sinä, miten kalpea hän oli? Eeva, mikähän hänelle tuli? Katso, tuossa tulee tohtori Valli jo — hän asuu aivan tässä vieressä.

— Meidän täytyy odottaa, niin saamme kuulla, mitä hän sanoo, sanoi Eeva,

Tohtori meni sisään, ja tytöt odottivat ulkopuolella. He kävelivät edestakaisin kalpeina ja itkusilmin.

— Tohtori! kuiskasi Marja äkkiä.

Tohtori Valli tuli ulos, ja Eeva juoksi hänen luokseen. Hän tunsi tohtorin varsin hyvin, sillä tämä oli heidän perhelääkärinsä.

— Hyvää päivää, setä, kuinka neiti Almi voi?

— Sinäkö se oletkin, Eeva? Olin tuskin tuntea sinua. Sinustahan on tullut oikein täysikasvuinen kesän aikana.

— Oliko hän hyvin sairas?

— Neiti Almiko? Eihän toki. Hänellä oli vain pieni hermokohtaus, hänellä on usein sellaisia. Vai niin — te te varmaankin olitte hänen luonaan juuri äsken. Neiti Almi sanoi…

— Mitä hän sanoi? huusivat molemmat tytöt.

Tohtori katseli heitä ja nauroi.

— Hm. Minä kuulin hänen mutisevan jotakin »kummallisesta kasvatuksesta» ja »yhteiskouluista» ja »kuka voisi uskoa, rouva Normahan on niin miellyttävä».

— Hyi! huusi Eeva.

— Mutta miksi hän suuttui meihin? kysyi Marja.

— Niin, sen kai te itse parhaiten tiedätte, sanoi tohtori kohottaen kulmakarvojaan.

— Emme tiedä, sanoi Eeva. — Me koetimme olla hyviä hänelle, Marja lausui runon —

— Niin, keskeytti Marja, minun ääneni on aivan käheä, minä huusin niin paljon kuin jaksoin.

— Huusitteko? Minkätähden? kysyi tohtori ällistyneenä.

— Että hän kuulisi, tietysti, selitti Eeva. — Äiti sanoi, ettei hän mielellään anna kenenkään huomata, että hän on kuuro — —

— Lapsi kulta, mitä sinä puhut? Kuka olisi kuuro?

— Neiti Almi, tietysti.

Tohtori Valli pysähtyi ja tuijotti heihin.

— Ja te huusitte minkä jaksoitte, jotta — jotta hän kuulisi?

— Niin, tietysti.

Tohtori nauroi hiljaa itsekseen, niin että hänen vatsansa hypähteli.

— Niin, sitten ei ollut kummallista, että hän sai hermokohtauksen, sanoi hän. — Paljon vähemmästä hän on sellaisia saanut.

— Miksi setä nauraa? kysyi Eeva harmistuneena.

Mutta tohtori Valli kiipesi ajurinrattaisiin, huiskutti kättään jäähyväisiksi ja ajoi pois. He näkivät, miten hänen selkänsä yhä hytkähteli naurusta.

He katsoivat toisiinsa. Mitä tämä merkitsi?

— Tule meille, niin saamme puhua äidin kanssa, sanoi Eeva.

* * * * *

Rouva Norma oli äsken tullut kotiin. Hän kampasi juuri Stiinan tukkaa, kun Eeva ja Marja hengästyneinä juoksivat sisään.

— No, oliko hauskaa? kysyi rouva Norma.

— Hän suuttui meihin hirveästi ja pyörtyi melkein, sanoi Eeva.

Rouva Norma pudotti Stiinan lettinauhan lattialle ja huudahti:

— Mitä sinä sanot?

— Hän ajoi meidät ulos ja sai hermokohtauksen! kertoi Marja.

— Mutta lapset, sehän oli kauheaa! Mitä te sitten teitte?

— Me annoimme hänelle kakun, ja Marja lausui hänelle runon.

— Ja siitä hän suuttui?

— Niin.

Rouva Norma pudisti päätään.

— Sehän oli hyvin omituista. Ettekö te sanoneet tai tehneet mitään, josta hän olisi voinut suuttua?

— Emme mitään! vastasivat molemmat.

Rouva Norma mietti.

— Ehkä te ette muistaneet puhua tarpeeksi äänekkäästi?

— Me huusimme kyllä, minkä jaksoimme. Neiti Almi pyysi meitä kyllä puhumaan hiljaa, mutta —

— Neiti Almi? Oliko hän siellä?

— Mitä sinä tarkotat, äiti? kysyi Eeva hiukan kärsimättömästi. —
Tietysti neiti Almi oli siellä, hänen luonaanhan me olimme —

Rouva Norma hypähti seisomaan.

— Olitteko te neiti Almin luona?

— Tietysti. Kuuron neiti Almin luona. Äiti hyvä, sinähän itse annoit meille hänen osotteensa…

Rouva Norma syöksyi kirjotuspöydän luo ja otti luettelon. Hän katseli sitä hetkisen, ja sitten hän vaipui istumaan kirjotustuoliin.

— Mikä sinun on, äiti? kysyi Eeva levottomana.

Rouva Norma ei sanonut mitään hetken aikaan. Sitten hän nousi, meni takaisin paikalleen ja alkoi kammata Stiinan tukkaa.

— Neiti Holmin luo teidän olisi pitänyt mennä, sanoi hän, neiti Almi ei ole ollenkaan kuuro.

Tytöt tuijottivat häneen aivan ymmällään.

— Se oli minun syyni, sanoi rouva Norma, minä unohdin, että olin vetänyt viivan hänenkin nimensä alle.

Eeva katsoi peloissaan äitiään. Hän oli harvoin nähnyt hänet niin kuohuksissa — hänhän aina oli niin tyyni.

Mutta sitten Eeva taas muisti neiti Almin.

— Marja — hyvänen aika, miten me huusimme! sanoi hän kauhistuneena.

Rouva Norma puri huultaan. Pitipä nyt sattua, että he joutuivat juuri neiti Almin luo — hänhän oli koko juhlatoimikunnan kiukkuisin jäsen! Nyt täytyi tietysti niemiä hänen luokseen ja pyytää anteeksi ja — — mutta hullunkurista se kuitenkin mahtoi olla, hän saattoi kuvitella, minkä näköinen neiti Almi oli, kun Marja lausui Deksippostaan —

Rouva Norman suupielet alkoivat värähdellä. Hän ei tahtonut nauraa, hän oli harmissaan ja häpeissään oman huolimattomuutensa tähden, koko asiassa ei ollut mitään naurettavaa — ja samassa hän purskahti hillittömään nauruun. Hän nauroi, niin että melkein itki, ja nauru tarttui heti Eevaan ja Marjaan. Siitä ei koskaan tahtonut tulla loppua.

— Voi teitä onnettomia! sanoi rouva Norma, kun hän vihdoin kykeni puhumaan. — Ettekö te voineet totella, kun hän pyysi teitä olemaan huutamatta?

— Niin, mutta tätihän sanoi, ettei hän tahdo myöntää, että hän on kuuro, ja me ajattelimme, että hän siksi pyysi meitä puhumaan hiljaa…

— Hahahaa…

He nauroivat taas kaikki kolme, niin että Stiina huusi ja hyppeli ihastuksissaan.

— Eeva! läähätti rouva Norma. — Minä en milloinkaan enää uskalla riidellä sinulle, vaikka sinä olisit niin huolimaton, ettet muistaisi pukeutua aamulla! Ja nyt me otamme esille omenia ja marmelaadia lohdutukseksemme, ja te saatte kertoa koko jutun alusta loppuun.

— Kyllä sinun äitisi on ihana ihminen! sanoi Marja sitten eteisessä. —
Joskus voi luulla, että hän on noin — noin —

— Liian mainio, sanoi Eeva.

— Niin. Mutta sitten yks kaks hän on niin ihana, ettei kukaan ole niinkuin hän.

Se oli kyllä totta, ajatteli Eeva sitten istuutuessaan läksyjensä ääreen. Ei kellään ollut sellaista äitiä kuin hänellä. Joskushan saattoi olla vähän harmissaan hänelle, kun hän oli ankara ja tahtoi panna parsimaan sukkia tai kattamaan kahvipöytää tai olemaan esimerkkinä Nisselle ja Stiinalle. Ja harvoin hän oli niin iloinen kuin isä. Mutta kaikki tytöt — Hertta ja kaikki — pitivät hänestä. Hertta sanoi usein, että »Eevan äiti on kaupungin hauskin äiti, kun hänet oikein tuntee».

Hertta oli oikeassa. Ja joskus, niinkuin tänään, Eeva oli oikein ylpeä äidistään.

HERTAN LUONA.

— Istukaa, hyvät vieraat! sanoi Hertta ja heittäytyi pitkäkseen sohvalle.

— Sinun jalkasi likaavat päällisen, sanoi Marja.

— Ei se tee mitään, sanoi Hertta, minä olen koonnut tänne koko talon huonoimmat huonekalut. Minä tahdon, että minulla on vapaus omassa huoneessani. Minä tahdon voida paneutua makaamaan ja seisoa päälläni ja tehdä mitä tahdon jokaiselle huonekalulle tässä huoneessa. Marjan huone on kuin nukkekaappi, se on hirveän kaunis, mutta minä tahdon rikkinäisiä sohvia ja huojuvia tuoleja. Inga, istu sinä tuohon nojatuoliin, niin sinulla on peili vastapäätä. Etta ja Liisa, te saatte istua tuossa sängyllä. Tänään tarjotaan omenia ja pähkinöitä, niinkuin näette. Ottakaa, tytöt.

Kaikki luokan tytöt olivat kokoontuneet Hertan luo puhumaan huviretkestä, joka tehtäisiin kaksi päivää myöhemmin. Täytyi päättää eväistä, jotka heidän piti ostaa. Pojat järjestivät muun.

— Arbuuseja meillä pitää olla, sanoi Etta Penttilä, ja leivoksia, ja karamelleja ja limonadia ja…

— Ehkä olisi hyvä, jos meillä olisi vähän voita ja leipääkin mukana, sanoi Saara Turunen pisteliäästi.

— Ja vähän terveyskauraryynejä Bamssin lihottamiseksi! huusi Hertta. — Eikö ole kamalaa, että meidän pitää laahata Bamssi mukaan? Minä uskon varmasti, ettei sellaista vaadita missään muussa Euroopan koulussa.

— Ellan koulussa sitä ainakin vaaditaan, sanoi Liisa Marttila hiljaisesti.

— Ja Lillin ja Martan, sanoi Etta.

— Bamssi raukka saa kernaasti olla mukana, ainakin minun mielestäni, sanoi Eeva. — Hän kai mielellään jäisi kotiin. Hertta, saanko pähkinäpihdit?

— Tässä. Eikö teistä ole hirveän hienoa, että me vuokraamme oman laivan? Se on Harri Nevan keksintö.

— Minusta se on tyhmää, kun yhtä hyvin pääsisi perille tavallisissa laivoissa, sanoi Saara Turunen. — Ja sitten kai se on kallista.

— Ei ole, huudahti Hertta. — Harrin isä tuntee laivan omistajat, ja hän on saanut vuokrata sen huokealla. Ja minusta on suurenmoista, kun on oma laiva, eikö olekin, tytöt?

— On, on! huudettiin.

— Kuinka pitää olla puettuna? kysyi Inga Korte.

— Valkeaan tylliin ruusunnuput tukassa, tyttö armas, sanoi Hertta.

— Ei, merellä on kylmä, Hertta, sanoi Etta Penttilä pelästyneenä.

— Minä otan villaröijyn ja paksut sukat, sanoi Liisa Marttila.

— Liisa kulta, sanoi Hertta, sinä et saa olla niin epärunollinen. Kun on Pohjolan Satakieli, niin ei saa esiintyä villaröijyssä ja paksuissa sukissa.

— Niin, mutta jos Pohjolan Satakieli saisi nuhan? sanoi Eeva.

Hertta nauroi ja kohosi istumaan. Hänen silmänsä välkkyivät ja säteilivät, posket punottivat, ja tukka aaltoili tavallista vallattomammin.

— Hertta, sinä olet taas hurjalla tuulellasi, sanoi Eeva.

— Niin, se on totta, sanoi Hertta. — Liisa, laula vähän — ehkä se rauhottaa sieluni myrskyä.

— Miksi sinun sielussasi on myrsky? kysyi Etta.

— Lapsi kulta, sitä minä en voi tietää, sanoi Hertta.

— Miltä se tuntuu? kysyi Etta.

— Njaa… Se tuntuu siltä, että — että huone on liian pieni, ja että maailma on liian pieni, ja että sielu tahtoo rynnätä ulos, ruumiista — ymmärräthän sinä.

Etta tuijotti häneen ja pudisti päätään.

— Voi, tytöt! huudahti Hertta ja hypähti seisomaan, jos me tanssisimme — tai laulaisimme? Tai ei — me voimme kertoa juttuja. Jokaisen täytyy kertoa jotakin — jotakin omasta elämästään esimerkiksi. Marja, joka on runollisin, saa alkaa!

— Minulle ei ole koko elämäni aikana tapahtunut mitään, sanoi Marja.

— Hyvä ystävä, muista Hellan tautia! sanoi Hertta.

Marja alkoi nauraa.

— Minkälainen se oli? kysyi Liisa Marttila. — Kerro!

— Niin, aiota vain! sanoi Hertta ja istuutui.

Marja alotti:

— Kerran, kauan sitten — me olimme silloin pieniä vielä — oli Hertta meillä…

— Sillä ei ole mitään tekemistä asian kanssa, keskeytti Hertta.

— On tietysti, sanoi Marja, sinähän koko asian keksitkin.

— Se on vain panettelua! sanoi Hertta pudistellen kiharoitaan.

— Jatka, Marja! huudettiin.

— Niin. Hertta oli meillä, ja äiti ja isä olivat poissa. Meidän oli ikävä, emmekä me tienneet, mitä tekisimme. Hertan mielestä nuket sinä päivänä olivat typerän näköisiä, ja niin ne olivatkin. »Mutta jos me leikkisimme pikku Hellan kanssa?» sanoi hän. »Voisimme leikkiä, että Hella on kipeä!» Ja sitten me huusimme Hellaa ja katsoimme häntä kurkkuun ja koettelimme hänen valtimoaan ja sanoimme, että nyt, Hella raukka, sinä olet hirveän sairas, ja sinun täytyy heti mennä sänkyyn. Hella pelästyi niin, että hän antoi meidän tehdä, mitä vain tahdoimme.

— Mitä te sitten teitte? kysyi Etta.

— Me riisuimme hänet ja panimme kylmän kääreen hänen vatsalleen. Sitten me sekotimme suolaa ja pippuria ja etikkaa lääkkeeksi, ja sitten me käärimme hänet viltteihin ja täkkeihin ja shaaleihin. »Onko hyvin kuuma?» kysyimme me. »Hirveän kuuma», sanoi hän. »Kuume, sen tekee», sanoimme me ja olimme levottoman näköisiä. »Onko sinun kaulasi kipeä? Nielaise!» Hän nielaisi ja nielaisi, ja kaula tuntui hänestä kummalliselta. »Meidän täytyy pensselöidä sitä», sanoi Hertta ja otti hammasharjan. Mutta samassa ovi aukesi, ja äiti tuli sisään.

— Nyt sinä voit lopettaa, sanoi Hertta nopeasti.

— Ei, ei! huusivat tytöt. — Kerro sinä vain, Marja!

— Äiti pelästyi niin, että hän melkein pyörtyi. »Onko Hella sairas?
Lapsi parka, miten punainen hän on! Mikä sinua vaivaa, kultaseni?»
»Minä olen kauhean kipeä», sanoi Hella heikolla äänellä.

— Niin, ja nyt se juttu on lopussa, sanoi Hertta, nyt on Eevan vuoro kertoa.

— Ei, ei, mitä sinun äitisi sanoi, Marja, kun hän sai tietää, ettei
Hella ollutkaan kipeä? kysyi Etta.

— Äiti kutsui isän lastenhuoneeseen…

— Aiai! sanoi Etta säälivästi.

— Se oli kauhea hetki, sanoi Hertta. — Minä näen vieläkin joskus unta siitä.

— Saitteko vitsaa? kysyi Etta täynnä ymmärtämystä.

— Emme, sanoi Hertta ja pudisti hiljaa päätään, paljon pahempaa se oli.

— Vieläkö pahempaa? huusivat tytöt.

— Niin. Paljon pahempaa. Marjan isä — huh…

— No?

— Hän vetosi omaantuntoomme! Kaikki alkoivat nauraa.

— Minä en uskonut, että sinulla voisi olla omantunnonvaivoja, Hertta, sanoi Saara Turunen.

— Miksikä ei? kysyi Eeva harmissaan.

— En tiedä, minusta tuntui vain siltä.

Eeva aikoi vastata, mutta Hertta nauroi ja huusi:

— Ei puhuta minusta. Kuka kertoo nyt? Inga, kerro sinä ensimmäisestä yöstä, jolloin sinulla oli papiljotit päässä! Kuinka sinä kääntelehdit vuoteellasi ja ikävöiden odotit aamun sarastusta ja kuinka…

— Sinä näyt tietävän, miltä se tuntuu, keskeytti Inga. — Ehkä sinä itse…

— Aiai, huusi Hertta, ken kuoppaa kaivaa…! Minä peruutan, minä peruutan. Liisa, sinä olet niin miettiväisen näköinen. Tahdotko sinä kertoa jotakin?

— Ei kiitos, mutta sinä voisit itse kertoa.

— Minäkö? Jos minä alan, niin en lopeta milloinkaan. Minulle on aina tapahtunut niin hirveän paljon. Minä olen pudonnut järveen ja minä olen eksynyt metsään ja minä olen kadottanut sata markkaa, ja kerran olin vähällä joutua ottolapseksi vanhan venäläisen rouvan luo, joka näki minut leikkimässä Kirkkopuistossa. Minä olin niin herttaisen ja ajattelevaisen näköinen.

— Milloinka sinä sitten olet muuttunut? kysyi Etta viattomasti.

— Etta! Mutta Saara, sinä voisit kertoa jotakin.

— Minä en milloinkaan ole pudonnut järveen enkä eksynyt metsään, eikä minulle ole tapahtunut mitään muutakaan intresanttia, sanoi Saara. — Minä en edes ole ollut niin onnellinen, että olisin kadottanut sata markkaa.

Eeva katsoi Saaraan. Saara oli aina paha Hertalle. Kyllähän Eeva tiesi, että Hertallakin oli vikoja — tietysti hänellä oli vikoja. Mutta ei kukaan kuitenkaan ollut niinkuin hän. Kaikki muuttui hauskaksi ja jännittäväksi, kun hän oli mukana. Ja hän oli suurenmoinen luonne, hän ei milloinkaan riidellyt Saaran kanssa.

Heidän lähtiessään kotiin Hertta seisoi eteisen ovessa huiskuttaen ja nyökäten.

Kadulla sanoi Inga Korte:

— Minä luulen, että Hertan aina on hauska, silloinkin, kun hän on aivan yksin.

— Sitä minä en usko, sanoi Saara Turunen, hän tahtoo, että hänen ympärillään on ihmisiä, jotka kuuntelevat häntä ja ihailevat häntä.

— Sitä kai jokainen tahtoisi, sanoi Eeva, mutta jokaista ei ihailla.

— Joskus on muotiasia ihailla jotakin ihmistä, ja silloin kaikkien täytyy ihailla häntä, sanoi Saara.

— Etkö sinä pidä Hertasta? kysyi Etta hämmästyneenä.

— Tietysti minä pidän hänestä, sanoi Saara, mutta hän on niin koketti.

— Se ei ole totta! huudahti Eeva. — Hertta on aina luonnollinen.

Saara kohautti olkapäitään eikä sanonut enää mitään.

* * * * *

Eeva oli huonolla tuulella saapuessaan kotiin sinä iltana.

Olisi hauskaa antaa Saara Turuselle kerran oikein aika nolaus, ajatteli hän. Saara sanoi aina ilkeyksiä Hertasta.

Essi aukaisi hänelle oven.

— Tule pian, me syömme jo! Oliko Hertan luona hauskaa?

— Miksei.

— Mikseikö vain? sanoi Essi. — Sepä oli kummallista. Minkätähden ei ollut aivan hauskaa?

— Minä en siedä Saara Turusta.

— Oliko hän ilkeä?

— Hän oli taas paha Hertalle.

Paha Hertalle! ajatteli Essi heidän mennessään ruokasaliin. Oliko olemassa ihmistä, jota halutti olla paha Hertalle?

— Sinä tulet vähän liian myöhään, sanoi rouva Norma.

— Anteeksi, äiti. Minä olin Hertan luona.

— Ja siellä oli ihastuttavaa kuten ainakin? kysyi insinööri. — Mitä sanoi Inga Turunen? Ja Saara Penttilä?

— Hyi, isä, sinä kyllä muistat oikeat nimet…

— Saara Turunen oli paha Hertalle, huusi Essi, voitteko ajatella?

— Kauheaa! sanoi insinööri. — Mitä Saara teki?

— Ei mitään, isä, sanoi Eeva ja potkaisi Essiä pöydän alla. — Hän sanoi vain jotain — tyhmää.

— Ehkä hän uskalsi väittää, että Hertta on tavallinen ihminen? sanoi insinööri.

— En luule, että hän sitä uskalsi, sanoi Essi varmasti.

— Ja ylihuomenna on se suuri päivä, vai kuinka? sanoi insinööri.

— Mikä suuri päivä? kysyi Juho.

— Suuri huviretkipäivä, sanoi insinööri, sinäpä et seuraa aikaasi, Juho.

— Mistä isä tietää, että se on ylihuomenna? kysyi Eeva.

— Kaupungissa kerrotaan. Minä kuulin sen eräältä ajurilta.

— Hyi, isä! huusi Eeva.

Mutta Juho sai niin kovan naurukohtauksen, että hänen täytyi mennä pois pöydästä.

Ruoan jälkeen Eeva hitaasti meni hänen ja Essin yhteiseen huoneeseen.
Essi luki vielä läksyjään, mutta hänellä oli omansa valmiina.

Mitä hän tekisi? Hänellä ei ollut halua mihinkään. Hän istuutui kirjotuspöytänsä ääreen ja alkoi paremman puutteessa järjestää laatikkoaan.

Mikä tuo oli? Voi, päiväkirja! Hän luki sen, minkä hän silloin kerran kirjotti. Se ei ollut tyhmempää. Oli oikein hauskaa lukea se nyt jäljestäpäin.

Entäpä jos hän sittenkin jatkaisi? Ei kenenkään ihmisen tarvinnut tietää siitä mitään. Hän ottaisi kirjan mukanaan hautaan.

Hän otti korkin mustepullosta ja alkoi kirjottaa.

»Tärkein, mikit tänään on tapahtunut, on se, että Saara Turunen sanoi Herttaa koketiksi. Saara Turunen on itse koketti. Hän mielistelee kaikkia opettajia, mutta Hertta on luonnollinen.

Minä olen huonolla tuulella. Minä tahdon kirjottaa tähän päiväkirjaan, milloin minä olen hyvällä ja milloin huonolla tuulella ja milloin keskivälillä ja miksi olen sitä. Minä luin tässä äsken tytöstä, joka kuvaili sielunelämäänsä päiväkirjassaan. Siksi minä tahdon kirjottaa, millä tuulella aina olen, siitä kai tulee sielunelämää.»

HUVIRETKI.

— Eläköön, eläköön, eläköön!

Laiva lähti rannasta, ja huviretkeläiset huiskuttivat nenäliinojaan sisarille ja veljille ja äideille, jotka seisoivat rannalla.

— Kaunis Inga, älä seiso tuulessa! sanoi Hertta. — Sinä pilaat ihosi, luokan ylpeyden. Eeva, tule nyt! Mitä sinä katselet.

— Ikävää, ettei Essi pääse mukaan, sanoi Eeva. — Näetkö, tuossa hän seisoo Anna Helmisen vieressä.

— Minä lähetän hänelle lentosuukon. Näetkö, hän vastaa. — Halloo — tule lähemmäksi, Essi, minulla on jotain sanottavaa. Voitko sinä kuulla? Hyvä. Huomenna minä vien teidät molemmat Fazerille.

Essin ja Annan kasvot säteilivät.

— Sinä olet kiltti, Hertta, sanoi Eeva.

— Minä pidän Essistä. Minusta on niin ikävää, että minulla on vain veljiä kotona enää. Ei mutta Eeva, katsohan tuonne!

Eeva kääntyi katsomaan. Voi, miten kauheaa! Tuossahan Bamssi seisoi keskellä kantta pelästyneen näköisenä, ja kaikki pojat seisoivat hänen ympärillään ja »pitivät seuraa» hänelle. Ei, Ossi Anger tietysti pysytteli vähän kauempana ja oli nähtävästi harmissaan.

Kaikki pojat olivat hyvin kohteliaita Bamssille. Harri Neva työnsi takaapäin tuolin hänen alleen, niin että hän romahti istumaan siihen. Rolle Eerola piteli vanhaa rikkinäistä sateensuojaa hänen päänsä päällä suojellakseen häntä auringolta.

— Sitä ei jaksa katsella, sanoi Hertta, tule, niin pelastamme hänet!

He menivät neiti Ellmanin luo, ja Hertta kysyi, eikö hän tahtonut tulla heidän kanssaan salonkiin teetä juomaan.

— Minulla on teetä termospullossa, sanoi Hertta, mutta se riittää vain meille kolmelle ja Marjalle.

— Minun mielestäni se voisi riittää teille kolmelle ja minulle, sanoi
Harri Neva.

— Sinä saat odottaa vähän, sanoi Hertta.

Neiti Ellman kiitti helpottuneena ja meni heidän mukanaan salonkiin.

Hertta otti esille kupit, sokeria ja kakkuja.

— Marja, sinä saat kattaa teepöydän! sanoi hän. — Eikö neiti ole huomannut tunneilla, että Marja on hyvä emäntä?

— Ei, kumma kyllä, sitä minä en ole huomannut.

— Hän on sitäpaitsi runollinen. Älä nipistä minua, Marja. Kas niin, nyt minä kaadan kuppeihin. Saatte nähdä, että se maistuu. Minulla oli sellainen matkakuume kotona, etten voinut nielaista palaakaan. Onko kukaan teistä nukkunut viime yönä? Niin, neiti ei tietystikään ollut niin kauhean innoissaan.

Neiti Ellman huoahti. Ei, hän ei ollut kylläkään ollut kauhean innoissaan, ajatteli hän. Mutta kun ei kukaan muu opettajista tahtonut mennä, täytyi hänen lähteä.

Eeva kuuli huokauksen. Hän joi teensä ääneti ja mietteissään.

Neiti Ellman, Hertta ja Marja puhelivat pian kuin vanhat ystävät ainakin. He puhuivat koulusta ja laativat suunnitelmia päivää varten. Neiti Ellman kävi vähitellen oikein hilpeäksi.

— Missä Eeva on? kysyi Marja äkkiä.

— Eeva tulee kai takaisin pian, sanoi Hertta.

Eeva seisoi kannella luoden levottomia katseita siihen suuntaan, missä kaikki pojat vielä seisoivat.

Tekisikö hän sen? Se tuntui melkein mahdottomalta nyt. Mutta vielä mahdottomammalta tuntui jättää se tekemättä.

Hän suoristautui päättävästi ja meni kannen poikki heidän luokseen.

— Halloo, Eeva, sanoi Harri Neva, miksi puna poskillesi nousee?

— Minä tahdon pyytää teiltä jotakin, sanoi Eeva punastuen vielä enemmän. — Ettekö voisi luvata olla hyviä Bamssille?

— Totta kai, sanoi Akseli Vuori, sinä et mahtanut huomata, miten me yritimme.

— Sen minä juuri huomasin, sanoi Eeva nopeasti. — Luvatkaa nyt, ettette ole ilkeitä hänelle! Koko huviretki menee pilalle, jos ette lupaa.

— Koko huviretki menee pilalle, jos lupaamme, sanoi Rolf Eerola.

— Miksi sinä tahdot meitä lupaamaan, Eeva? kysyi Harri Neva. — Koko maailmahan tekee kiusaa Bamssille.

— Niin, mutta hän oli niin surkean näköinen. Minä en voi nauttia huvimatkasta, jos te kiusaatte häntä.

Eeva tunsi, että hänelle tuli kyynelet silmiin, ja hänen sydämensä melkein pysähtyi säikähdyksestä. Nyt he tietysti kaikki nauravat hänelle.

Mutta ei kukaan nauranut. Harri Neva punastui ja alkoi puhdistaa kynsiään.

— No niin, sanoi hän, minä lupaan.

— Ja minä, sanoi joku toinen.

— Ja minä!

— Ja minä!

— Ole sinä rauhassa, Eeva, sanoi Ossi Anger, emme me tee hänelle kiusaa.

— Kiitos, sanoi Eeva ja hyökkäsi pois.

Tytöt kokoontuivat hänen ympärilleen.

— Mitä se oli? kysyi Etta.

— Mitä sinä tahdoit? Miksi he olivat niin häpeissään?

— He ovat luvanneet olla tekemättä kiusaa Bamssille, sanoi Eeva voitonriemuisena. — Luvatkaa nyt tekin!

— Olla tekemättä kiusaa Bamssille! sanoi Inga Korte ällistyneenä. —
Kaikenlaista sinä keksit!

— Minä en milloinkaan ole tehnyt kiusaa hänelle, sanoi Saara Turunen.

— Minä olen, sanoi Inga, mutta voin minä olla tekemättäkin, jos sinä tahdot.

Samassa neiti Ellman tuli kannelle Hertan ja Marjan seurassa.

— Nyt me leikimme sormusta ehdolla! huudahti Hertta. — Minkätähden pojat seisovat tuolla? Vai niin, nyt he tulevatkin. Istukaa, hyvät naiset ja herrat. Antakaa karamellien kiertää. Nyt minä annan sormuksen Ingalle sillä ehdolla, että hän antaa sen lahjakkaimmalle. Ossi Anger, älä koeta näyttää vaatimattomalta. Sinä luulet saavasi sen, mutta et saakaan.

— Ei saa sanoa ehtoa kaikkien kuullen! sanoi Etta.

— Ole rauhassa, sanoi Inga, minä sain sormuksen aivan toisella ehdolla, ja minä annan sen Marjalle.

Leikkiä jatkettiin vähän aikaa.

— Nyt ruvetaan purkamaan, sanoi Eeva. — Inga Korte alkaa.

— Minä sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen kilteimmän näköiselle. Minä annoin sen Marjalle.

— Mikset minulle? kysyi Harri Neva loukkaantuneena.

— Minä, sanoi Marja, sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen vakavimmalle, ja minä annoin sen Ossi Angerille.

— Sinä kai epäröit vähän Saaran ja Ossin välillä, sanoi Hertta.

— Minä sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen eniten arvossapidetylle, sanoi Ossi Anger, ja minä annoin sen neiti Ellmanille.

Neiti Ellman oli iloisen näköinen. Nyt hänestä tuntui oikein hauskalta olla näitten nuorten seurassa. Ehkä koululapset eivät olleetkaan niin kauheita, kun oikein pääsi tutustumaan heihin.

— Minä, sanoi hän, sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen intresanteimmalle, ja minä annoin sen Hertalle.

Saara Turunen punastui hiukan. Vai niin. Hertta oli intresantein. Hän,
Saara itse, oli tietysti vain ahkera ja säntillinen ja sellaista.

— Minun piti antaa sormus säntillisimmälle, sanoi Hertta samassa, ja minä annoin sen Saaralle.

— Minun, sanoi Saara, piti antaa se laiskimmalle, ja minä annoin sen
Harri Nevalle.

— On sydämetöntä mustata minua tuolla tavalla opettajiston läsnäollessa, sanoi Harri Neva.

— Se ei ole mikään uutinen opettajistolle, sanoi Hertta.

— Minä, sanoi Harri, sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen ihanimmalle, ja kun en voinut antaa sitä itselleni, annoin sen Ingalle.

Inga punastui ihastuksissaan.

Hänellä on nimittäin neljä peiliä pulpetissaan, sanoi Harri, siksi minä ajattelin, että hänen luultavasti täytyy olla kaunein.

— Mistä sinä tiedät, mitä minulla on pulpetissani? huusi Inga.

— Minähän istun sinun takanasi. Rehtorin tunneilla sinä uskallat käyttää vain sitä pientä siniraamista, Mopen tunneilla sinä otat esille neliskulmaisen, maisteri Panun tunneilla sen ison pyöreän ja Bamssin tunneilla kaikki neljä — — aiaiai!…

Hän huusi kuin »porsas, jota teurastetaan», sanoi Aarne Linturi perästäpäin. Kaikki katsoivat kauhistuneina neiti Ellmaniin. Hän ei heti ymmärtänyt, sitten hän punastui, aukaisi suunsa sanoakseen jotakin — ja purskahti nauruun. Silloin puhkesi riemu ilmoille. Itse Ossi Angerkin nauroi, niin että häneltä meni karamelli väärään kurkkuun.

— Eikö hän ole maailman suurenmoisin Bamssi? kuiskasi Hertta Eevalle.

— Jatka, Inga, sanoi Ossi Anger,

— Minä sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen suloisimmalle, sanoi Inga, ja minä annoin sen tietysti Eevalle.

— Hyi, olenko minä suloinen! huudahti Eeva.

— Olet kyllä, lapsi raukka, sanoi Hertta. — Jatka.

— Minä sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen Liisalle, sanoi
Eeva, ja sen minä tein.

Kaikki nauroivat paitsi Etta.

— Se oli kummallinen ehto, sanoi hän hämmästyneenä.

— Minä sain sormuksen sillä ehdolla, että antaisin sen hullunkurisimmalle, sanoi Liisa, ja minä annoin sen…

— Harrille tietysti! huusi Hertta.

— Tietysti, sanoi Liisa.

Harri huokasi.

— Minä olen iloinen, etteivät onnettomat vanhempani näe minua tässä alennustilassani, sanoi hän, he elävät siinä uskossa, että toverini pitävät minusta.

— Mutta Harri, sehän oli vain leikkiä! huusi Etta.

— Ei ei! sanoi Harri. — Se on veristä totta, Etta, sinä olet ainoa, joka — joka…

Hän nyyhkytti ja veti esiin nenäliinan.

Etta tuijotti häneen hetken verran.

— Hyi, sinä teet pilkkaa minusta! huusi hän suuttuneena.

— Pois nenäliina, Harri, ja sano kenelle sinä annoit sormuksen, sanoi
Rolle Eerola.

Harri totteli, ja leikkiä jatkettiin.

Kun se oli lopussa, sanoi Rolle Eerola:

— Saammeko ruokaa pian?

— Sitten perillä, sanoi Etta, siihen asti voitte syödä karamelleja.

— Ruusut nää ei riitä, anna leipää kansalle, se nääntyy! lausui Harri
Neva.

Tytöt kuiskailivat hetkisen keskenään.

— Tahdotteko limonadia ja vehnästä? kysyi Hertta sitten.

— Onhan se parempaa kuin ei mitään, sanoi Harri, mutta emmekö voi saada pihviä tai…

— Ole vaiti sinä, tietysti me ihastumme, jos saamme limonadia ja vehnästä, sanoi Einari Tammela, joka aina oli kohtelias.

Tytöt hakivat varastoistaan limonadipulloja ja wienerleipiä.

— Älkää antako Harri Nevan seisoa yksin tuolla reelingin luona! huudahti Hertta. — Hän valmistelee varmaankin uutta puhetta.

— Sehän olisi hauskaa, sanoi neiti Ellman.

— Niin, sanoi Hertta, sata ensimmäistä kertaa se on oikein hauskaa.
Mutta kun on kuullut hänen puhuvan sataviisikymmentä kertaa, niin — —

— Älkää puhuko pahaa minusta, niin että itse kuulen, huusi Harri. — Se joka tahtoo puhua pahaa minusta, tehköön sen selkäni takana.

— Hyi, sanoi Etta, kavalat ihmiset ne vain puhuvat pahaa toisista selän takana.

— Minun setäni sanoo aina, että hän pitää kavalista ihmisistä, ne ovat niin ystävällisiä, sanoi Harri.

— Sitä hän ei tarkota! huudahti Etta.

Hetken kuluttua Eeva pisti kätensä Hertan kainaloon.

— Tule, sanoi hän, minä tahdon levätä vähän pojista. Sitäpaitsi on ikävää kuunnella, kun Saara imartelee Bamssia.

— Imarteleeko hän Bamssia?

— Etkö sinä kuullut? »Muutamien opettajien tunnit menevät niin hitaasti ja toisten niin nopeasti. Neidin tunnit menevät aina niin hirveän nopeasti!»

— Hyi! sanoi Hertta.

Samassa he kuulivat hiljaisen yskähdyksen, ja kääntyessään he näkivät edessään Saara Turusen tyynet, mutta nyt vähän punaiset kasvot.

— Neiti kysyy, olemmeko me pian perillä, sanoi hän.

— En tiedä — kysy Ossi Angerilta, sanoi Hertta ja katsoi terävästi häneen.

— Hyvä, sanoi Saara ja meni.

Hertta ja Eeva katsoivat toisiinsa.

— Kuuliko hän? kuiskasi Eeva.

— Tietysti, sanoi Hertta.

— Mutta miksei hän sanonut mitään?

Hertta oli miettiväisen näköinen.

— En tiedä, sanoi hän. — Joka tapauksessa se teki hänelle hyvää. Mutta tule nyt, minulla on karamelleja taskussa.

— Jos hän todella, kuuli! mutisi Eeva.

— Ole sinä varma siitä, että hän kuuli, sanoi Hertta.

— Minä sanoin pahimman, sanoi Eeva.

— Älä ajattele Saara Turusta! huusi Hertta. — Minä olen kauan harjotellut unohtamaan hänet. Voi, voi, miten aurinko on kaunis — ja vesi, Eeva!

Niin, oli kaunis päivä. Aurinko paistoi niin lämpimästi kuin heinäkuussa, ja oli melkein tyyni.

Eeva ja Hertta istuivat hetkisen yhdessä ja puhelivat. Hertta oli iloinen kuten ainakin, mutta Eeva ei oikein voinut unohtaa Saara Turusta.

Kovin ikävää, että Saaran piti kuulla nuo sanat!

— Hänhän juuri puheli niin innokkaasti Bamssin kanssa. Kuinka minä saatoin aavistaa, että hän tuli meidän jäljessämme?

— Joko sinä nyt taas ajattelet häntä? huudahti Hertta. — Tule nyt, minä luulen, että me pian olemme perillä. Harri Neva juoksentelee ympäri ja komentaa ja järjestää ja mahtailee.

* * * * *

Päivä oli ihana. Ruoka keitettiin kalastajamökissä ja syötiin ulkona.

— Saanko tarjota piparikakkuja? sanoi Harri Neva. — Etta Penttilä on itse leiponut ne. Hän sanoo, että puolet on raakoja, puolet palaneita. Jokainen saa valita.

— Ei, muutamat vain ovat raakoja tai palaneita! huusi Etta.

Eeva oli unohtanut Saara Turusen ja istui tyytyväisenä ja iloisena Marjan ja Hertan välissä. Hän nautti kahvista ja piparikakuista, auringonpaisteesta, naurusta ja puhelusta.

Rolle Eerola tanssi cakewalkia kalliolla. Marjan vihreä hattu koristi hiilten punaista tukkaansa, ja hän huiskutteli Inga Korten valkeaa shaalia.

Einari Tammela tarjoili tytöille sokeria ja kermaa.

— Tiedättekö te, että Einari Tammelasta tulee kyyppari? kysyi Harri Neva. — Hänen vanha äitinsä on epätoivoissaan, mutta minun mielestäni jokaisen täytyy saada ruveta siksi, mihin hänellä on taipumuksia.

— Silloin minä arvaan, että sinusta tulee klovni, sanoi Einari Tammela.

— Mikä Ossi Angerista tulee? kysyi neiti Ellman.

— Rovasti, sanoi Harri.

— Rehtori, sanoi Aarne Linturi.

— Mitä Ossi Anger itse sanoo? kysyi neiti Ellman.

— Minä aion harjottaa matematiikan opintoja, sanoi Ossi Anger.

— Sehän on kamalaa! huusi Hertta. — Isäsikö sinut pakottaa?

— Ei, minä tahdon itse.

— Puhutko totta, Ossi Anger? kysyi Hertta ankarasti.

— Minusta tulee voimistelunopettajatar! huusi Etta Penttilä. — Laihtuu niin kovasti, kun voimistelee.

— Kaunis Inga, mikä sinusta tulee? kysyi Hertta.

Inga pani päänsä kallelleen ja huokasi.

— Minä tahtoisin ruveta näyttelijättäreksi, mutta isä sanoo etten saa.

— Meidän täytyy puhua sinun isäsi kanssa, sanoi Harri Neva. Koko Suomi odottaa jotakin suurta sinusta.

— Hiljaa, Harri, sanoi Saara Turunen, minä tahdon tietää, mikä Hertasta tulee. Etkö sinä rupea näyttelijättäreksi, Hertta?

Eeva rypisti kulmakarvojaan, mutta Hertta sanoi heti:

— En usko. En tiedä vielä oikein, mikä minusta tulee. Joskus minä tahdon, että minusta tulisi professori tai tuomari ja että minä saisin aikaan kaikenmoista, mutta maanantaiaamuna kello seitsemän minä aina päätän, ettei minusta tule mitään, ei kerrassaan mitään. Silloin saan nukkua niin kauan kuin tahdon ja olla laiskana. Mutta mikä sinusta itsestäsi tulee, Saara?

— Jos kenestä niin Saarasta pitäisi tulla näyttelijätär! huusi Harri
Neva.

— Kuinka niin? kysyi Saara punastuen.

Mutta Ossi Anger nykäisi Harria hihasta ja kuiskasi:

— Hiljaa!

— Minä luulen, että Saarasta tulee maisteri ja tohtori, sanoi Etta, hän on viisain meistä kaikista.

Saara ei sanonut mitään. Hän oli nähnyt, miten Ossi Anger nykäisi
Harria hihasta.

Hetken kukittua Saara vetäytyi vähän syrjään toisista. Hänen ei enää ollut hauska. Kummallista, ajatteli hän, usein hänellä ei ollut hauska toisten seurassa. Tänäänkin oli sattunut kaikenlaista ikävää. Ensin tuo, minkä Eeva sanoi — että hän imarteli Bamssia. Ja nyt Harri Nevan ilkeydet.

Miksi hän ollenkaan oli lähtenyt huviretkelle? Nyt hän ei enää voinut päästä täältä.

Hän kuuli, miten Hertta ehdotti, että he kaikki menisivät vähän metsään kävelemään.

— Mutta kello viisi kaikkien pitää olla täällä taas, sanoi neiti
Ellman. — Kymmenen minuuttia sen jälkeen me lähdemme.

Saaraa ei haluttanut kävellä Eevan ja Hertan ja tyhmän Etan ja Rollen ja Einari Tammelan kanssa — tuossa hän juuri näki, miten Einari kumarsi Bamssille ja pyysi saada kantaa hänen päällysnuttuaan. Kaikki he olivat niin hyviä ystäviä — tuolla Liisa Marttila otti Marjaa käsivarresta — mutta ei kukaan muistanut häntä, Saaraa. Tuolla Hertta meni, tietysti Eeva mukanaan. Ossi Anger ja Harri Neva menivät samaan suuntaan kuin he.

Ei kukaan huomannut, ettei hän, Saara, ollut mukana. Mitähän he olisivat sanoneet, jos ei Herttaa olisi näkynyt! Silloin koko luokka olisi juoksennellut ympäri metsää ja etsinyt ja huutanut! Saara ei voinut ymmärtää tuota Hertta-ihastusta. Ja Eevaakin huomailtiin aivan liiaksi.

Saara alkoi hitaasti kävellä metsään päin — toiseen suuntaan kuin muut. Hän ajatteli sitä, että toverit hyvin harvoin kutsuivat hänet luokseen — se tapahtui melkein vain silloin, kun luokan kaikki tytöt kutsuttiin. Eeva, Hertta ja Marja olivat aina yhdessä, ja Marja oli kerran sanonut, että heillä aina oli hauskaa. Mikseivät he milloinkaan kutsuneet Saaraa? Osasi hänkin olla hauska, jos hän vain tahtoi, mutta hän ei tahtonut, kun kaikki olivat epäystävällisiä hänelle.

Hän oli joutunut jokseenkin kauas metsään, ja häntä väsytti. Tien vieressä oli iso kivi ja sen takana vanha turvepenkki. Saara istuutui ja alkoi syödä muutamia piparikakkuja, jotka hänellä oli taskussaan.

Hetken kuluttua hän kuuli ääniä.

— Joutukaa, kello on jo puoli viisi! huusi joku.

Ääni oli Etta Penttilän.

Saara istui aivan hiljaa. He eivät voineet nähdä häntä tieltä, eikä hän sitä tahtonutkaan.

Hän odotti. Nyt kaikki olivat menneet ohi. Äänet kuuluivat vähitellen yhä epäselvemmin.

Hän nousi seisomaan ja karisti piparikakunmuruja hameestaan. Mutta ennenkuin hän ehti mennä tielle, kuuli hän taas ääniä. Toinen oli Hertan, toinen Eevan.

— Mitähän kello on? kysyi Eeva. — Minulla, ei ole kelloa mukana.

— Minun kelloni seisoo tietysti, sanoi Hertta. — Ja nyt minä olen kadottanut rintaneulani! Se vain puuttui!

— Meidän täytyy kääntyä etsimään sitä, sanoi Eeva.

— Niin täytyy. Ja minä olen niin väsynyt — ja luuletko sinä, että meillä on aikaa?

— En tiedä. Vähän matkaa me kyllä voimme mennä. Ehkä tulee joku vastaan, joka voi sanoa mitä kello on.

Saara kuuli, että he alkoivat mennä samaa tietä takaisin.

Jos he myöhästyisivät! Hahhaa! Se olisi mainiota. Saaralla ei ollut mitään halua sanoa heille, että kello jo oli puoli viisi. Jos he eivät voineet pitää huolta ajasta, niin syyttäkööt itseään.

Tielle tultuaan hän näki talonpoikaisnaisen, joka meni samaan suuntaan kuin Herttakin. Ilkeä ajatus heräsi Saaran mielessä. Hän tervehti naista ja sanoi:

— Jos teitä vastaan tulee kaksi tyttöä ja he kysyvät teiltä, mitä kello on, niin voitte sanoa, että se on neljä. Minä luulen, että he mielellään tahtovat tietää sen.

Kas niin. Nyt he ehkä tulisivat liian myöhään, kaikki saisivat odottaa heitä, Bamssi olisi pahoillaan ja muut suuttuneita. Saaran täytyi nauraa itsekseen, ja hän oli niin hyvällä tuulella, että hän hyräili kävellessään pitkin metsätietä.

Hertta ja Eeva eivät voineet löytää rintaneulaa.

— Eeva, sanoi Hertta, mene sinä takaisin ja pyydä heitä odottamaan neljännestunti, jos minä myöhästyn. Minun täytyy löytää se, minä olen saanut sen isoäidiltä, ja siinä on oikea helmi.

— Minä en tahdo jättää sinua yksin.

— Mikset — keskellä päivää! Minä luulen, että tiedän, missä pudotin sen — se on varmaankin siinä paikassa, missä me poimimme puolukoita. Mene nyt, Eeva, niin olet hyvä! Muuten Bamssi suuttuu.

— Mutta ehkä kello ei vielä olekaan paljon?

— Se on mahdollista, mutta ei siihen voi luottaa. Ole kiltti, Eeva!

Eevan täytyi vihdoin mennä. Hän ymmärsi, että Hertta saisi vähemmän ikävyyksiä, jos muut tietäisivät, miksi hän viipyi.

Hertta kulki yksin eteenpäin. Voi, ajatteli hän, jos hän nyt ei löytäisi rintaneulaa! Isoäiti oli erinomainen, mutta ei hän ymmärtänyt leikkiä. Ja äitikin olisi hirveän pahoillaan.

Hertta oli väsynyt, ja hänen päätään kivisti. Aina hänelle tapahtui jotakin ikävää, ajatteli hän kulkiessaan siinä katse suunnattuna maahan.

Mikä valkea tuossa vilkkui? Eläköön! Siinähän neula olikin. Hänen ei tarvinnut mennä puolukkapaikalle asti.

Hän kiinnitti rintaneulan huolellisesti puseroonsa ja alkoi juosta takaisinpäin. Olikohan kello jo paljon? Ehkä he nyt kaikki odottivat Eevaa ja häntä! Hän juoksi niin, että aivan hengästyi.

Tuossahan tuli talonpoikaisnainen. Ehkä hän voisi sanoa, paljonko kello oli? Hertta tervehti ja kysyi. Jaa, kellon täytyi nyt olla vähän yli neljän, eräs neiti juuri…

— Kiitos! keskeytti Hertta iloisesti, nyökkäsi ystävällisesti ja juoksi edelleen. Hetken perästä hän kuuli jonkun viheltelevän.

— Halloo, Hertta, huusi joku.

— Halloo, Rolle. Mitä sinä siellä teet?

— Minä teen kepin itselleni. Luuletko sinä, että minä ehdin saada sen valmiiksi?

— Minä kuulin juuri, että kello on vähän yli neljän.

— No, silloin minä kyllä ehdin. Näkemiin.

Hertta alkoi taas juosta. Eikö Eevan hame näkynyt tuolla tienkäänteessä?

— Eeva! huusi Hertta.

Eeva pysähtyi ja kääntyi katsomaan taakseen.

— Minä löysin sen! huusi Hertta ja huiskutti kättään. — Voi Eeva, miten minä olen väsynyt! Päätä pakottaa.

— Pistä kätesi minun kainalooni. Me olemme pian perillä. Kas että sinä löysit sen!

— Niin. Kuule, älä kerro tätä Saaralle. Hän ei milloinkaan ole kadottanut mitään, sen minä varmasti uskon.

— Siksi hän onkin niin ikävä, sanoi Eeva.

— Minä en luule, että hän on ikävä, sanoi Hertta, mutta hän ei pidä meistä, ja siksi hän on ikävä, kun hän on meidän kanssamme.

— Miksi hän ei pidä meistä?

— En tiedä, sanoi Hertta. — Harri Neva sanoi kerran, että Saara varmaan oli leivottu happamesta taikinasta. Minä sanoin, että häpeä sinä, mutta se ei kuitenkaan ollut niin tyhmästi sanottu. Tiedätkö, minun päässäni jyskyttää niin kamalasti.

— Nyt me heti olemme perillä. Näetkö, tuossahan Bamssi jo pistää kuppeja eväskoriin.

— Minä en jaksa auttaa. Minä menen laivansalonkiin makaamaan.

— Hertta kulta, sinä olet oikein kalpea. Oletko sinä kipeä?

— En, en, mutta minä pelkäsin niin rintaneulan tähden. Ja sitäpaitsi minä juoksin liian kiivaasti.

Eeva auttoi neiti Ellmania panemaan kupit ja lasit koreihin. Kaikki eväät oli syöty loppuun.

— Onko koko iso rinkeli lopussa? kysyi neiti Ellman ällistyneenä.

— Suurin osa on minussa, sanoi Harri Neva, joka makasi kalliolla kylläisenä ja väsyneenä. — Minä pelkään, että teidän täytyy kantaa minut laivaan.

— Oletko sinä oikein sairas? kysyi Etta.

— Älä ole tyhmä, Etta, tiuskaisi Saara.

Saaraa harmitti, että Hertta ja Eeva olivat tulleet takaisin hyvissä ajoissa. Ja nyt Hertta makasi salongissa muka päänkivistyksessä. Tietysti se oli vain keksittyä, hän kai ei viitsinyt olla mukana lähtövalmistuksissa.

Hertta oli pannut märän nenäliinan otsalleen. Ohimojen kohdalla tuntui pakotusta ja tykytystä. Hän ei ollut oikeastaan ollut ihan terve koko päivänä, mutta hän ei ollut sanonut mitään siitä kotona. Äiti oli niin mahdoton; jos oli vähänkin kipeä kaula tai mitätön pieni kuumeväristys, niin heti täytyi pysyä kotona — vaikka olisi sunnuntai tai lupapäivä tai mitä hyvänsä.

Hän voi melkein pahoin. Hänen päänsä oli sekaisin. Päivän tapahtumat pyörivät huimasti hänen ajatuksissaan. Hän koetti muistaa erästä laulua, jonka Liisa Marttila oli laulanut metsässä, mutta hän ei jaksanut muistaa sanoja. Jotakin siinä oli lyhteistä ja pellosta ja —

Mitä ihmettä? Lähtikö laiva jo rannasta? Hän oli varmaankin nukahtanut vähän — muuten puoli tuntia tai enemmän ei olisi voinut mennä niin nopeasti.

Eeva tuli sisään.

— Kuinka sinä voit, Hertta?

— Kiitos, huonosti. Tahdotko sinä kastaa nenäliinan veteen?

Eevalla oli mukanaan päänsärkypulveri, joka neiti Ellmanilla sattumalta oli ollut laukussaan. Hertta otti sen, ja hetken kuluttua hänestä alkoi tuntua paremmalta.

Kaikki olivat hiljaisemmalla tuulella kuin tulomatkalla. Muutamat istuivat kannella, toiset etusalongissa, osa tytöistä kokoontui Hertan ympärille peräsalonkiin.

— No, Saara, eikö ollut hauska huviretki? kysyi Etta.

— Itse kai sinä sen paraiten tiedät, sanoi Saara.

— Niin, mutta minä tahdon tietää, mitä sinä ajattelet, sanoi Etta. —
Sinähän luulit, että siitä tulisi epäonnistunut.

Hertan kävi yhtäkkiä sääliksi Saaraa. Ehkä Saaralla oli ollut hyvin ikävää huviretkellä. Parasta ruveta puhumaan jostakin muusta asiasta.

— Minä saan vitsaa, kun tulen kotiin, sanoi hän, siksi, etten aamulla sanonut, etten ollut oikein terve.

Etta nauroi ihastuneena.

— Kylläpä sinä narraat, tietystikään sinä et saa vitsaa näin vanhana! huusi hän.

Mutta Saara meni ulos. Hän ei viitsinyt istua täällä ihailemassa Herttaa, ajatteli hän. Hän oli kyllä huomannut, että Hertasta oli ikävää, kun puhuttiin Saarasta — missä Hertta oli, siellä kaikkien täytyi puhua Hertasta. Siksi tietysti hänen piti ruveta puhumaan tuosta, että hän muka saisi vitsaa.

— Puolen tunnin kuluttua me olemme perillä, sanoi neiti Ellman, joka tuli alas kysymään Hertan vointia.

Samassa Ossi Anger tuli sisään.

— Anteeksi, neiti, unitta on tapahtunut jotakin hyvin ikävää, sanoi hän.

Hän oli niin vakavan näköinen, että neiti Ellman pelästyi.

— Mitä niin?

— Rolle Eerola ei ole mukana laivassa.

— Kuinka? Sehän on mahdotonta? Mehän laskimme…

— Niin, mutta Rolle suuttui meihin ruoan jälkeen ja meni perämiehen hyttiin nukkumaan, ja me luulimme kaikki, että hän oli siellä, kun laiva lähti. Mutta nyt joku muisti hänet ja meni herättämään hänet, ja silloin hän oli poissa.

— Oletteko te etsineet joka paikasta? kysyi neiti Ellman.

— Kyllä luullakseni.

— Mutta eikö hän voi päästä kaupunkiin jollakin saaristolaivalla? kysyi
Einari Tammela.

— Kalastajaukko sanoo, ettei sieltä lähde mitään laivoja kello neljän jälkeen, sanoi Ossi Anger.

— Minä näin hänet metsässä ja sanoin hänelle, mitä kello oli, sanoi
Hertta.

— Milloin sinä näit hänet? kysyi Ossi Anger.

Hertta kertoi. Melkein kaikki olivat nyt tulleet peräsalonkiin, ja Herttaa suututti, että hänen täytyi kertoa rintaneulasta Saaran kuullen. Mutta hän ymmärsi, että oli parasta saada asiat niin selviksi kuin suinkin.

— Kello oli siis noin neljännestä vailla viisi, kun sinä näit hänet, sanoi Ossi Anger.

— Ei, se oli vähän yli neljän! sanoi Hertta.

— Lapsi kulta, se on mahdotonta, sanoi Eeva, laivahan lähti vähän sen jälkeen kuin me tulimme rantaan. Niin että kun sinä saavutit minut tiellä, oli kello kai vähän vailla viisi.

— Ja pari minuuttia sitä ennen sinä näit Rolfin, eikö niin? kysyi neiti
Ellman.

— Silloin on ehkä minun syyni, että hän myöhästyi laivasta! huusi Hertta pelästyneenä. — Minä olin juuri tavannut talonpoikaisnaisen, joka sanoi, että kello oli vähän yli neljän. Hän oli varmaankin erehtynyt.

— Mutta onko nyt niin vaarallista, jos hän jää sinne yöksi? kysyi Aarne
Linturi. — On kai siellä talonpoikaistaloja, missä hän voi nukkua.

Mutta neiti Ellman oli huolestuneen näköinen.

— Minä näin vain pari kolme kesähuvilaa, joissa ei ketään nyt asu, sanoi hän. — Ja kalastajaväki on mukana täällä laivassa, heillä oli asiaa kaupunkiin.

— Ja ajatelkaa, jos Rolle on taittanut jalkansa ja makaa yksin siellä metsässä! huusi Marja.

Hertta oli kalpea ja säikähtynyt.

— Jonkun täytyy tuoda hänet sieltä — moottoriveneellä, sanoi hän.

— Niin, mutta joka tapauksessa on jo yö, ennenkuin kukaan ehtii saareen, sanoi Einari Tammela.

Kaikkien mielet olivat nyt kiihdyksissä, ja Etta purskahti itkuun. Harri Neva lupasi hankkia moottoriveneen. Hänen isänsä oli merikapteeni ja saattoi kyllä saada käsiinsä sellaisen.

Hertta veti Harrin vähän syrjään.

— Soita minulle, kun moottorivene tulee takaisin! sanoi hän.

— Keskellä yötä?

— Niin. Minä en kuitenkaan voi nukkua, ja minä voin istua isän työhuoneessa, missä telefoni on. Lupaatko sinä?

— Mutta se on aivan turhaa —

— Lupaatko sinä?

— Sinä olet tyhmä, jos valvot. Ja minä menen itsekin nukkumaan, jos en lähde mukaan.

— Silloin sinun täytyy pyytää jotakin toista soittamaan. Lupaa!

Harri lupasi vihdoin, ja silloin Hertta vähän rauhottui. Hän selitti nyt niin tarkalleen kuin suinkin, missä hän oli nähnyt Rollen.

— Katso Bamssia, kuiskasi Etta Eevalle. — Hän aivan tärisee kauhistuksesta. Ja Hertta raukka — hän on oikein kipeän näköinen. Emmekö me pian ole perillä?

— Heti.

Eeva auttoi Herttaa pukemaan päällysnutun ylleen. Hertta ei puhunut juuri mitään. Kun Eeva pisti kätensä hänen kainaloonsa, huomasihan, että hän vapisi.

— Älä ole lapsellinen, Hertta, sanoi Eeva. — Mitä siitä, jos hän saa olla levoton pari tuntia? Sittenhän kaikki taas on hyvin.

— Mutta jos hän todella on taittanut jalkansa ja vilustuu siellä metsässä, sanoi Hertta hiljaa.

— Taittanut jalkansa! Sinä olet hullu. Se on vain Etan tyhmiä keksintöjä. Eikä se sitäpaitsi olisi sinun syysi, vaan sen talonpoikaisvaimon.

Nyt tultiin rantaan.

— Menkää nyt kotiin kaikki, sanoi neiti Ellman. — Harri Neva, Ossi Anger ja minä koetamme hoitaa tämän asian. Hyvästi kaikki, älkääkä olko levottomia. Moottorivene lähetetään saareen niin pian kuin suinkin.

Eeva saattoi Hertan kotiin.

— Pane sinä nyt heti maata ja nuku hyvin, sanoi hän heidän erotessaan.

— Kiitos, sanoi Hertta, minä en aio nukkua.

Rouva Malmi säikähti nähdessään Hertan.

— Oletko sinä kipeä, lapsi? kysyi hän.

— Minun päätäni pakottaa, sanoi Hertta, ja on tapahtunut jotakin ikävää.

Ja hän purskahti itkuun. Hänen äitinsä pelästyi, sillä Hertta itki harvoin. Hän sulki ruokasalin oven — ruokasalissa Hertan veljet juuri söivät illallista — ja vei hänet salin läpi hänen huoneeseensa.

— Sinun täytyy heti riisuutua ja mennä levolle, sanoi hän. — Minä tuon teetä sinulle.

Kun Hertta oli juonut lämmintä teetä ja makasi vuoteessaan, alkoi hänestä tuntua paremmalta. Hän kertoi nyt koko jutun.

— Ja Harri lupasi soittaa minulle, sen minä unohdin! huusi hän äkkiä. —
Minun pitää mennä isän huoneeseen odottamaan.

— Ei pidä, ystävä hyvä, sanoi hänen äitinsä. — Sinä jäät tähän vuoteeseesi ja koetat nukkua niin pian kuin suinkin. Minä menen heti soittamaan Harrille tai hänen isälleen.

Hertan äiti oli pitkä ja komea ja päättäväinen, eikä Hertta uskaltanut sanoa vastaan. Sitäpaitsi oli niin suloista maata. Teetarjotin kannettiin pois ja lamppu sammutettiin. Hetken kuluttua rouva Malmi raotti ovea ja katsoi huoneeseen.

— Minä puhuin kapteeni Nevan kanssa, hän lähtee itse saareen moottoriveneellä. Hän pyysi sinua olemaan aivan rauhassa.

Hertta kuuli sanat kuin unessa. Ovi sulkeutui taas, hiljaisuus vallitsi. Muutaman minuutin kuluttua hän nukkui syvää ja rauhallista unta.

VAIKEITA AIKOJA.

Seuraavana lukupäivänä vallitsi koulussa suuri hämmennys. Kun Eeva tuli luokkahuoneeseen, hyökkäsi Marja hänen luokseen.

— Oletko sinä kuullut, Eeva? Rolle on sairas.

— Sairas?

— Niin, hän oli mennyt kauas metsään, hän luuli tulevansa johonkin talonpoikaistaloon, ja kapteeni Neva löysi hänet vasta kello neljä aamulla —

— Ja hän makasi ladossa aivan kylmästä kangistuneena! keskeytti Etta. —
Hän oli pulahtanut ojaan ja kastunut.

— Ja hänen äitinsä on puhunut rehtorin kanssa, sanoi Marja, ja sanoo, että on anteeksiantamatonta, että sellaista voi tapahtua koulu-huviretkellä.

— Ja nyt meitä kaikkia kuulustellaan, sanoi Etta.

— Kuulustellaan! Minkätähden? kysyi Eeva.

— En tiedä, sanoi Etta, mutta Moppe on sanonut, että meitä kuulustellaan.

— Minä tiedän minkätähden, sanoi Inga Korte, tärkeän näköisenä, minä kuulin, miten rehtori sanoi sen Bamssille. Meitä kuulustellaan sentähden, että Rollen isä on sanonut, että me varmaankin jätimme Rollen saareen tahallamme.

— Mitä sinä puhut! huudahti Eeva.

— Niin Rollen isä oli sanonut, ja että meitä kaikkia pitäisi rangaista, mutta eniten Herttaa, joka suorastaan oli valehdellut Rollelle.

— Oliko hän sanonut sen? kysyi ääni.

Kaikki kääntyivät. Hertta seisoi heidän takanaan. Hänen kasvonsa punottivat ja silmät säkenöivät.

— Inga lörpöttelee, sanoi Liisa Marttila nopeasti.

Samassa kello soi.

Rukoussaliin mentäessä Hertta ei sanonut sanaakaan. Eeva katsoi usein häneen sivultapäin. Oli kauheaa nähdä Hertan kulkevan noin kiltisti ja siivosti, ajatteli hän. Rolle Eerolan isä mahtoi olla huono ihminen. Kuinka hän saattoi uskoa niin pahaa ihmisistä? Hyi. Mutta eihän hän tuntenut Herttaa eikä voinut tietää, ettei Hertta milloinkaan tekisi sellaista.

— Kivistääkö sinun päätäsi vielä? kuiskasi Eeva.

Hertta pudisti päätään, mutta ei sanonut mitään.

Eevasta alkoi tuntua pahalta. Ja kun Moppe kompastui kalossiin ja oli vähällä kaatua Bamssin syliin Hertan edes huomaamatta sitä, silloin kävi Eeva oikein levottomaksi.

Häntä suututti tuo Rolle. Miksi hänen piti ruveta makaamaan latoon ja vilustua pahanpäiväiseksi? Hän olisi voinut kävellä ja pysytellä lämpimänä. Ja oli aivan hänen tapoistaan pulahtaa ojaan. Hänen piti aina »urheilla» ja puuhata.

Kuinka kävisi läksyjen tänään? Oli mahdotonta pitää ajatuksia koossa.
No, nyt rukous oli lopussa.

— Hertta, osaatko sinä läksyt?

— En tiedä.

Ei, Hertta oli varmasti sairas. Hertta raukka. Mutta ehkä Inga vain oli puhunut tyhmyyksiä.

Eeva koetti katsella läksyä vähän, ennenkuin Moppe tuli luokkaan. Mutta hän ei ymmärtänyt sanaakaan siitä mitä luki.

Samassa ovi avautui, mutta Mopon asemesta astuikin rehtori sisään.

Eevan sydän melkein lakkasi lyömästä. Ja kun luokka taas oli istuutunut, ja rehtori seisoi siinä sormenpäät Etan pulpetilla ja katsoi suoraan eteensä, tunsi Eeva vapisevansa.

— Te tiedätte, että Rolf Eerola oli metsässä kokonaisen yön. Nyt hän on hyvin sairas, ja hänen isänsä sanoo, että hänet jätettiin sinne tahallaan. Minä tahdon nyt puhua teidän kanssanne asiasta. — Hertta Malmi näki hänet viimeksi. Ehkä Hertta kertoo mitä tietää.

Hertta nousi seisomaan. Kuinka hän saattoi olla noin tyyni, ajatteli
Eeva. Ja hän kertoi kaiken aivan samalla tavalla, kuin hän oli kertonut
Bamssille.

— Mutta laivahan lähti melkein heti Hertan ja Eevan tultua rantaan, sanoi rehtori. — Silloinhan Hertan täytyi huomata, että kello oli paljon enemmän. Eikö Hertta silloin muistanut Rolle Eerolaa?

— Ei, minun päätäni pakotti niin, etten minä muistanut mitään. Minä kyllä kummastuin, kun laiva alkoi jyskyttää, mutta minä luulin, että olin nukkunut.

— Milloin Hertan päätä alkoi pakottaa?

— Kun minä etsin rintaneulaa. Mutta minä voin vähän pahoin jo aamulla.

Rehtori katsoi häntä tutkivasti.

— Oliko kukaan kuullut Hertan valittavan pahoinvointia päivän kuluessa? kysyi hän kääntyen luokan puoleen.

Ei kukaan viitannut. Eeva koetti muistaa joka sanan, minkä Hertta oli sanonut. Ei, hän ei ollut sanonut mitään siitä, ettei hän voinut hyvin. Mutta silloin, kun hän saavutti Eevan metsätiellä, silloin hän kyllä oli sairas, sen näki hänestä.

Eeva viittasi.

— Eeva Norma.

— Silloin, kun Hertta oli löytänyt rintaneulan, oli hän kalpea ja väsynyt. Hän oli varmasti niin sairas, ettei hän jaksanut ajatella oikein selvästi.

— Tietääkö Eeva, oliko Hertalla syytä olla vihoissaan Rolfille? kysyi rehtori.

— E-ei, ei mitään erikoista syytä.

— Herttahan se tempaisi Rolfilta Marja Norman päiväkirjan? kysyi rehtori.

Eeva punastui. Niin, se oli totta, sen hän oli unohtanut.

— Olivatko Hertta ja Rolf hyviä ystäviä? kysyi rehtori.

Eeva ei vastannut. Tietystikään Hertta ei ollut Rolfin hyvä ystävä.
Kuka tyttö nyt olisi Rollen hyvä ystävä! Miksi piti kysyä noin tyhmästi?

— Tekikö Rolf usein kiusaa Hertalle? kysyi rehtori.

— Ei enemmän kuin muillekaan, sanoi Eeva levottomana.

Hän sai istuutua. Rehtori kuulusteli nyt jokaista erikseen. Ossi Anger sanoi olevansa vakuutettu siitä, ettei kukaan tahtonut jättää Rolfia saareen.

— Mutta eikö ole kummallista, että talonpoikaisnainen varmasti olisi väittänyt, että kello oli vähän päälle neljän, kun se oli neljännestä vailla viisi? — Näkikö Eeva tuon naisen?

— En tiedä varmasti — minä luulen melkein, että näin erään talonpoikaisnaisen, sanoi Eeva epäröiden.

Hän oli siinä kulkiessaan ajatellut rintaneulaa ja koettanut laskea, ehtisikö Hertta ajoissa takaisin, ja sitten hän oli sitonut kengänrihmansa ja letittänyt tukkansa, joka oli purkautunut. Hän muisti kyllä, että pari kolme ihmistä oli tullut häntä vastaan, mutta hän ei voinut sanoa missä.

— Hertta Malmi tulee minun kanssani, sanoi rehtori.

Hertta nousi paikaltaan. Hän tunsi, että koko luokka katsoi häntä hänen mennessään ulos rehtorin jäljessä.

Hän nielaisi itkunsa. Hän ei aikonut itkeä, ajatteli hän. Jos rehtori oli niin julma, jos kaikki olivat niin julmat, että luulivat häntä valehtelijaksi, niin hän ei aikonut välittää heistä enää. Hän aikoi sanoa rehtorille suoraan, että — että…

Samassa he tulivat rehtorinkansliaan. Rehtori istuutui ja alkoi puhua. Hän pyysi Herttaa vain aivan rauhallisesti kertomaan, mitä oli tapahtunut. Hän tahtoi ehkä tehdä vähän kiusaa Rolfille, eikö niin? Hän ajatteli, että Rolf tulisi liian myöhään, niin että kaikki saisivat odottaa häntä ja suuttuisivat häneen. Eihän hän, Hertta, voinut arvata, että kaikki unohtaisivat Rolfin laivan lähtiessä. Mutta kun he tekivät niin, lankesi hän kiusaukseen eikä sanonut mitään Rolfista. Niinkö asia oli?

— Ei, sanoi Hertta. — Minä en tahtonut tehdä kiusaa hänelle, enkä minä muistanut häntä, kun laiva lähti.

Rehtori puhui vielä hetken ajan hänen kanssaan ja sanoi vihdoin:

— Minä toivon, että Hertta puhuu totta. Sen kai me pian saamme tietää.

Sitten hän sai mennä.

Oli välitunti. Kaikki olivat pihalla. Hertta meni luokkahuoneeseen ja istuutui pulpettinsa ääreen. Ikkuna oli auki, mutta aurinko paistoi ja huone oli lämmin.

Nyt ehkä kuitenkin kävisi niin, että hänet ajettaisiin pois koulusta.
Kyynelet tunkivat hänen silmiinsä, ja kurkkua kouristi.

Hän oli huomannut, että Saara Turunen ja muutamat muut katsoivat häneen niin omituisesti. Luulivatko he, että hän oli tehnyt sen? Hän tunsi, että koko hänen ruumistaan alkoi kuumentaa, kun hän ajatteli sitä.

— Hertta.

Eeva hiipi sisään.

— Hiljaa! kuiskasi hän. — Moppe on käytävässä. Hän lähettää meidät pihalle, jos hän keksii meidät. Mitä rehtori sanoi?

— Hän uskoo, että minä olen tehnyt sen, sanoi Hertta.

— Näin isossa koulussa ei pitäisi olla niin typerä rehtori, sanoi Eeva harmistuneena.

Samassa Marjakin hiipi sisään. Hänen silmänsä olivat punaiset itkusta, ja hän nyyhkytti hiljaa.

— Minä lyön rehtorin kuoliaaksi! kuiskasi hän ja näytti niin lempeältä ja rauhalliselta, että Hertta purskahti nauruun.

— Eläköön! huudahti Eeva ihastuneena. — Älä välitä heistä, Hertta! Sinä et ole tehnyt mitään pahaa, naura sinä vain heille.

Opettajahuoneessa puhuttiin paljon Hertta Malmista.

— Minä uskon, että hän on tehnyt sen, sanoi maisteri Panu, hänhän aina on ollut luokan levottomin oppilas.

— Minä en voi uskoa sitä! sanoi neiti Ellman raukka. — Kaikki oli minun syyni. Minun olisi pitänyt ottaa selvä siitä, oliko Rolf todella hytissä.

— Ei kukaan voi sanoa sitä neidin syyksi, lohdutti rehtori. — Mutta mitä Hertta Malmiin tulee, näyttää asia ikävä kyllä epäilyttävältä. Hän oli ollut terve ja iloinen koko päivän — eikö totta, neiti Ellman? — ja yhtäkkiä hän on niin sairas, ettei hän huomaa että laiva lähtee puoli tuntia aikaisemmin kuin hän oli odottanut. Ja tuo juttu talonpoikaisnaisesta on omituinen sekin.

— Mutta Hertta on niin miellyttävä tyttö, sanoi neiti Ellman.

— Hm! sanoi maisteri Panu.

— Hän on kyllä miellyttävä, sanoi toinen opettajista, mutta luokka olisi miellyttävämpi ilman häntä.

— Kuinka Rolle Eerola voi? kysyi neiti Ellman.

— Hän on jokseenkin huonona, sanoi rehtori, — Keuhkotulehdusko siitä tuli?

— Niin luulen.

* * * * *

Nyt seurasi vaikea aika. Kuulusteluja, epäluuloja; sopottelua ja supattelua koko koulussa. Monet luulivat Herttaa syylliseksi, ja joskus he näyttivät sen hänelle suoraan.

— Kuule, Hertta, sanoi Eeva eräänä päivänä, eikö sinusta Saara Turunen ole ollut kummallinen koko tämän ajan?

— Tarkotatko sinä sitä, että hän on ollut niin ystävällinen minulle? kysyi Hertta.

— Tarkotan, mutta hän on muutenkin ollut kummallinen. Hän on ystävällinen sinulle, mutta sittenkään minä en voi oikein pitää hänestä. Hän on liian ystävällinen.

Hertta nauroi.

— Ei olekaan monta, jotka nykyään olisivat liian ystävällisiä minulle, sanoi hän. — Halloo, Noora! Minulla on jotain kerrottavaa — jotain hauskaa!

Eeva jäi katselemaan hänen jälkeensä. Hertta oli muuttunut. Kun hän nauroi, ei hän ollut iloisen näköinen. Ja miksi hän niin mielellään käveli Noora Herrmanin kanssa? Noora voisi olla oman luokkansa tyttöjen kanssa. Eihän Hertta milloinkaan ennen ollut pitänyt hänestä. Nooralla oli käherretty otsatukka, ja hän oli ylpeä ja olevinaan, ja Liisa Marttila oli nähnyt hänen puuteroivan nenäänsä.

Eeva mietti erästä asiaa: jos vain voisi saada käsiinsä tuon talonpoikaisnaisen, jonka Hertta oli tavannut — silloin kaikki selviytyisi. Mutta kuinka hänet saisi käsiinsä? Jonkun pitäisi lähteä saareen etsimään häntä. Mutta ehkä hän ei asunut siellä?

Ehkä hän, Eeva itse, voisi lähteä? Ei, äiti ja isä eivät laskisi häntä sinne. Ja ehkä poika sitäpaitsi kelpaisi sellaiseen paremmin kuin tyttö.

Ossi Anger? Hän oli tietysti viisain. Mutta hän ei varmaankaan pitänyt seikkailuista. Hän oli niin juhlallinen ja vakava. Harri Neva sopisi paremmin.

Mutta Harri Neva saattaisi keksiä jotain hullutuksia ja pilata koko asian. Hän kyllä innostuisi mihin vain, mutta häneen ei voinut luottaa. Ja Einari Tammela oli liian hieno. Hän ei sopinut seikkailuihin — uusine keltaisine kenkineen.

Aarne Linturia ja muita ei voinut ajatellakaan. Ei, Ossi Anger oli kyllä ainoa mahdollinen.

Samana päivänä kello kolme hän järjesti asiat niin, että oli valmiiksi puettu aikaisemmin kuin Ossi. Hän tiesi, ettei Ossi asunut samalla suunnalla kuin muut toverit ja että hän tavallisesti meni kotiin yksin. Nyt hän, Eeva, oli menevinään asioille juuri sinnepäin. Pian Ossi saavutti hänet.

— Minä menin tännepäin siksi vain, että tahdoin puhua sinun kanssasi, sanoi Eeva heti, sinun täytyy auttaa minua — tai Herttaa, oikeastaan.

Ossi katsoi hämmästyneenä häneen. Puh, ajatteli Eeva, miten vakavan näköinen hän oli! Hän pitäisi varmaankin koko tuumaa tyhmänä ja hulluna.

— Minä ajattelin, että meidän pitäisi koettaa saada käsiimme se talonpoikaisnainen, jonka Hertta tapasi, sanoi hän nopeasti ja hätääntyneenä.

Ossi oli vaiti hetken.

— Se ei ole mikään tyhmä ajatus, sanoi hän vihdoin.

— Eikö sinusta? huusi Eeva ihastuneena. —

Minä ajattelin, että sinä ehkä voisit lähteä saareen…

He alkoivat laatia suunnitelmia. Eeva oli aivan ihmeissään. Ossihan puheli kuin tavallinen poika — hänhän oli suoraan sanoen hauska.

— Ensi sunnuntaina minä menen, sanoi hän.

— Mutta muista ottaa häneltä kirjallinen todistus, sanoi Eeva.

Päätettiin, etteivät he kertoisi suunnitelmastaan kenellekään.

— Silloin saa hävetä, jos ei se onnistu, sanoi Ossi.

— Tiedätkö sinä, sanoi Eeva, ennenkuin he erosivat, minä oikein pelkäsin puhua sinun kanssasi tästä asiasta. Sinä olet aina niin presiis ja juhlallinen — aivan niinkuin täysikasvuinen.

— Olenko minä? kysyi Ossi miettiväisesti.

* * * * *

Niin. Hertta oli muuttunut.

Hän ei enää mielellään ollut luokkatoveriensa seurassa.

Hän oli kuullut Aarne Linturin sanovan Einari Tammelalle:

— Tietysti Hertta on tehnyt sen. Se on aivan hänen tapaistaan, niin minusta ainakin. Kujeitahan hän aina on rakastanut.

Että he voivat uskoa hänestä sellaista! Hän tunsi itsensä katkeraksi ja onnettomaksi. Hän oli luullut, että koko luokka — paitsi Saaraa — piti hänestä ja että opettajatkin tekivät sitä.

Nyt hän luuli, että kaikki epäilivät häntä. Tietysti eivät Eeva ja Marja ja muutamat muut — tai kuka tiesi? Ehkä he vain olivat uskovinaan häntä, ettei hän tulisi pahoilleen.

Ei. Hän tahtoi mieluummin olla Noora Hellmanin kanssa. Noora oli sanonut:

— Minä en tiedä, oletko sinä tehnyt sen, eikä minun tarvitse sitä tietääkään. Minusta on hauskaa olla sinun kanssasi, sinä olet mukava tyttö.

Oli sitäpaitsi jokseenkin mahtavaa kävellä välitunneilla käsikynkässä tytön kanssa, josta puolentoista vuoden perästä piti tulla ylioppilas. Ja Noora oli niin hullunkurinen. Hän kertoi kaikenlaisia naurettavia asioita luokkalaisistaan.

— Irmalla on valekannat kengissään, siksi hänen jaloissaan on niin korkea rinta, kertoi hän, ja Elli nukkuu hansikkaat käsissään saadakseen kätensä valkeiksi. Niin Liisa Marttilakin voisi tehdä, hänellä on niin rumat punaiset kädet.

Hertta ei milloinkaan ennen ollut huomannut, että Liisalla oli punaiset kädet. Ettaa Noora sanoi lihavaksi lötykäksi. Inga Korte hänestä oli kaunis, mutta hän sanoi, ettei Ingalla ollut makua.

Oli hyvin hauskaa istua Nooran huoneessa katselemassa, miten Noora pukeutui, kun hänen piti mennä tanssiaisiin jonkun toverin luo. Nooran huone oli Hertan mielestä aivan kuin täysikasvuisen ihmisen. Siellä oli peili, joka ulottui lattiasta kattoon, ja sitäpaitsi pieni peilipöytä, jolla oli harjoja ja hajuvesipulloja ja kaikenlaisia pieniä rasioita ja laatikoita.

— Miksi sinä teet noin? kysyi Hertta, kun Noora kasteli sormenpäitään ja alkoi hypistellä kulmakarvojaan.

— Kulmakarvat näyttävät tummemmilta, jos järjestelee niitä vähän ja nipistää ne kokoon, niin etteivät ne leviä eri tahoille. Minun kulmakarvani ovat usein epäjärjestyksessä.

Hertta otti säikähtyneenä käsipeliin ja alkoi tarkastella, olivatko hänen kulmakarvansa epäjärjestyksessä.

— Minä en ikimaailmassa ole huomannut, minkälaisia ihmisten kulmakarvat ovat! sanoi hän.

— Sinun ovat kyllä hyvät — oikein kauniit! kiitti Noora. — Annatko minulle puuterihuiskun! Kiitos. Kun minä menen tanssiaisiin, niin minä aina puuteroin koko kasvot — tanssiessa alkaa niin helposti kiiltää. Onko tukka hyvin nyt? Panisinko minä siihen nauhan vaiko kukkia? Mitä sinä sanot?

— Nauhan, sanoi Hertta, sen sinisen, joka sinulla oli viimeksikin.

— Niin, se sopii kyllä minulle. Nyt minun täytyy joutua — minä en vielä ole koskenutkaan kynsiin! Missä on Charmant — näetkö sitä missään?

— Mikä on Charmant? kysyi Hertta.

— Minä kiillotan kynsiäni sillä, minusta se on mainiota, vaikka Irma pitää enemmän pulverista. Sano, Hertta, eivätkö minun kynteni ole tavattoman kuperat?

— Eivät ollenkaan, sanoi Hertta lohdutellen, minusta ne ovat aivan tavalliset.

— Sitten sinä et tiedä mitään kynsistä! huusi Noora, joka oli hyvin ylpeä kuperista kynsistään. — Kaikki ihmiset ovat sanoneet, että minulla on tavattoman kuperat kynnet.

Hertta huomasi sanoneensa tyhmyyden eikä uskaltanut puhua mitään pitkään aikaan.

— No, nyt ei tukasta tule hyvää, ei siitä milloinkaan tule mitään, kun minä itse kampaan sen. Ja Irma tulee minua hakemaan — hän raivostuu, jos minä en ole valmis. Kas niin, nyt kello soi!

— Etkö sinä vielä ole valmis, sanoi Irma ja tuli sisään puettuna iltavaippaan ja hilkkaan.

— Odota sekunnin verran, sanoi Noora, ota kappasi napit auki! Minä heitän vain hameen ylleni, puhele sinä Hertan kanssa niin kauan. Puhu Mopesta, se on Hertasta hauskaa.

— Minkätähden se on sinusta hauskaa? kysyi Irma. — Hänhän on niin ikävä ja naurettava.

— Naurettava? sanoi Hertta hämmästyneenä.

— Niin, minä tiedän, kaikki pikkutytöt ihailevat Moppea, minun pieni siskoni on aivan hulluna, mutta me vanhemmat emme pidä hänestä.

— Mutta kuinka sinä voit sanoa, että hän on naurettava? kysyi Hertta.

— Hän yskii aina, kun hänen pitää alkaa puhua, ja jos hän on suutuksissaan, niin hän sammaltaa; ja jos joku vastaa väärin, niin hän raapii nenäänsä — näin!

Hertan täytyi nauraa. Niin, juuri tuon näköinen Moppe oli, kun hän raapi nenäänsä. Se oli naurettavaa, mutta sittenkään — sittenkään ei tuntunut oikein hauskalta nauraa Mopelle näin. Koko maailma muuttui ikävämmäksi, jos Moppe todella oli naurettava ja ikävä.

— Nyt minä olen valmis! sanoi Noora.

Hän oli puettuna valkeaan pukuun, jossa oli vaaleansiniset silkkiruusukkeet, ja hän oli »aivan kuin prinsessa Ruusunen tai Hollannin kuningatar siellä sikarikaupan ikkunassa», sanoi Hertta.

Ja oli hyvin intresanttia nähdä, miten varovaisesti päällysvaatteet puettiin hänen ylleen, ettei mikään vain rypistyisi. Hänen äitinsä seisoi koko ajan vieressä ja sanoi:

— Varovaisesti, pikku Noora, varovaisesti!

Ja sitten palvelijatar lähetettiin ajuria noutamaan.

— Huomenna minä näytän sinulle kaikki kotiljongimerkit! huusi Noora ja huiskutti kättään jäähyväisiksi.

Raitiovaunussa Hertta sitten kuvitteli mielessään sitä aikaa, jolloin hän itse olisi seitsemän- tai kahdeksantoista vuoden vanha. Hänelläkin olisi iltahilkka, ja hän ajaisi tanssiaisiin ja puuteroisi nenäänsä, muuten hän kiiltäisi, ja hän kähertäisi tukkaansa niinkuin Noorakin, se sähisi niin mukavasti ja täysikasvuisesti. Mutta ei, hänellähän oli kihara tukka. Se oli ikävää, silloin kai hän ei voinut kähertää sitä.

Mutta toisinaan Nooran luona oli ikävääkin, silloin nimittäin, kun Irma tai joku toinen Nooran tovereista oli siellä ja he puhelivat sellaisista ihmisistä, joita Hertta ei tuntenut. Hän sai silloin joskus istua vaiti ja kuunnella heitä tai katsella albumia. Silloin hän muisteli, miten hauskaa ennen aina oli Eevan ja Marjan luona. Mitä he nyt ajattelivat hänestä? »Mitä sinä teet iltapäivällä?» oli Eeva eräänä päivänä kysynyt. »Minä menen Nooran luo», oli hän vastannut.

Kerran, kun Irma ja Noora taas olivat puhuneet hirveän kauan jostakin Pentistä, jota hän ei tuntenut, oli hän niin huonolla tuulella, että hän nousi lähteäkseen.

— Ei, älä mene, sanoi Noora, Irma sanoo, että hänen täytyy mennä, ja silloin minä jään aivan yksin.

Hertta lupasi jäädä. Mutta heti Irman mentyä palvelijatar tuli sisään ja sanoi, että Noora neidin pitäisi tulla ruokasaliin sovittamaan puseroaan.

— Voi sentään, kotiompelijattaret ovat kauhean ikäviä, huudahti Noora, ei saa milloinkaan istua rauhassa. Tässä sinulla on kirja siksi ajaksi. Se on suurenmoinen.

Hertta otti kirjan. Hän kuuli Nooran puhuvan ompelijattarelle. »Ei, neiti, vihreä ei sovi minulle, se tekee minut merikipeän näköiseksi. Meidän täytyy valita toinen koristenauha — ehkä punainen?»

Hertta selaili kirjaa ja innostui vähitellen lukemaan. Mutta hiukan omituinen kirja se oli hänen mielestään. Hän ei ymmärtänyt kaikkea. Hyi, tuo oli rumaa, tuo,'minkä parooni sanoi. Ja kreivitärkin puhui tyhmästi.

Äkkiä Hertta punastui ja sulki nopeasti kirjan. Hyi, millainen kirja! Niin tyhmä ja tympäisevä. Tiesikö Nooran äiti, että Noora luki sellaista?

Hän alkoi selailla albumia, mutta aika kävi pitkäksi. Kun Noora vihdoin tuli, nousi hän taas ja sanoi hyvästi.

— Ei, älä mene, minulla on niin paljon kerrottavaa! huusi Noora. — Mitä sinä pidit kirjasta? Eikö se ole jännittävä?

— Minä en pitänyt siitä ollenkaan, sanoi Hertta, ja minun täytyy lähteä kotiin nyt.

— Täytyykö sinun? No tule pian taas — sinä olet paljon mukavampi kuin
Irma, Irma on niin väsyttävä. —

Hertta kulki hitaasti kotiinpäin. Tämä oli ollut ikävä ilta. Viime päivinä oli melkein aina ollut ikävää Nooran luona.

Mitähän Eeva nyt teki? Ehkä Marja oli siellä. Nisse istui varmaankin lastenhuoneen ison pöydän ääressä ja ompeli joululahjoja. Nisse alkoi aina ommella joululahjoja syyskuussa. Ja Stiinalla oli ehkä nukkepyykki — silloin lattia oli kuin järvi. Hertan valtasi yhtäkkiä palava halu nähdä heidät kaikki.

Oikeastaanhan Eeva oli ollut hirveän hyvä koko ajan. Hänhän se sanoi, ettei Hertan tarvinnut olla pahoillaan, kun hän ei ollut tehnyt mitään pahaa. Eeva oli aina niin järkevä — ei, ei aina, mutta juuri silloin, kun sopikin olla järkevä. Hauska hän oli — tuhat kertaa hauskempi kuin Noora, tietysti.

Niin, Hertta tahtoi mennä Eevan luo — nyt juuri. Mutta jos Eeva ei olisi kotona? Tämä ajatus teki hänet niin levottomaksi, että hän alkoi melkein juosta. Kun hän tuli ovelle, hän oli aivan hengästynyt, mutta hän hyökkäsi kuitenkin hurjaa vauhtia portaita ylös.

Hän painoi soittonappulaa — yksi pitkä soitto ja kaksi lyhyttä. Silloin
Eeva tiesi, kuka soitti.

Ovi kiskaistiin auki.

— Hertta! huusi Eeva ihastuneena.

Ja Essi, Juho, Nisse ja Stiina ryntäsivät kaikki eteiseen.

— Äiti ja isä ovat poissa, ja meillä on pähkinöitä ja karamelleja! huusi Juho.

— Me ompelumme joululahjoja! ulvoi Nisse.

— Tule sisään, tule sisään! huusivat Eeva ja Essi ja riisuivat häneltä päällysnutun. — Sinun täytyy jäädä tänne illalliselle, soita äidillesi! Olga saattaa sinut kotiin.

Hänet vedettiin ja työnnettiin lastenhuoneeseen.

— Tahdotko sinä nähdä Nissen joululahjan? sanoi Nisse ylpeästi ja näytti hänelle vihreän paperipalan, johon hän ompeli punaista tähteä.

— Kuka sen saa? kysyi Hertta.

— Isä, sanoi Nisse. — Hän sai samanlaisen viime jouluksi, ja silloin hän sanoi, että hän kauan oli toivonut sellaista. Nyt hän saa yhden lisää. Luuletko sinä, että hän ihastuu?

— Kauheasti, sanoi Hertta.

Eeva kokoili pähkinöitä ja karamelleja Hertan lautaselle. Hän oli heti huomannut, että Hertta tänä iltana oli ylitä iloinen kuin ennenkin. Silloin kaikki oli hauskaa taas. Ja jos Ossi Anger vielä päälle päätteeksi…

— Sinä näytät niin miettiväiseltä, Eeva, sanoi Hertta. — Tule tänne, niin leikimme jotakin.

Hertalla ei mielestään ollut pitkiin aikoihin ollut näin hauskaa. Paljon hauskempaa oli kuunnella Nisseä ja Stiinaa tai puhella Eevan kanssa kuin kulkea yksin tai olla Nooran seurassa. Rehtori sai uskoa mitä tahtoi, ja kaikki muut myös. Äiti oli sanonut, että jos hänet ajettiinkin pois koulusta, niin ei se tehnyt mitään, kun hän ei ollut tehnyt mitään pahaa.

— Nisse, huusi hän, onko sinulla mitään joululahjoja minulle?

— Ei, ei vielä. Mutta minulla on yksi äidille.

— Äiti on kauhean utelias, sanoi Essi, mutta hän ei saa tietää, mitä se on. Niin paljon Nisse on sanonut, että lahjassa on kolme kirjainta, ja että ensimmäinen kirjain on ma ja toinen ron ja kolmas ki!

Juho tahtoi, että he leikkisivät intiaaneja. Hän asetti tuolin kumoon ja sanoi, että se oli reki ja että Stiinan piti käydä istumaan siihen.

— Miksi? kysyi Hertta.

— Hän on kaunis valkoihoinen ja minä ryöstän hänet, sanoi Juho. —
Sitten hänen täytyy istua minun wigwamissani ja odottaa vapauttajaa.

Mutta Stiina ei tahtonut.

— Stiina ei tahdo istua salin ison palmun takana odottamassa Juhoa! huusi hän.

— Stiinan täytyy, sanoi Juho.

Stiinan suupielet alkoivat vetäytyä alaspäin, mutta Hertta huusi nopeasti:

— Minä rupean valkoihoiseksi.

— Mutta ei kukaan jaksa vetää sinun rekeäsi, sanoi Juho.

— Me leikimme, että se kulkee eteenpäin, vaikkei se kuljekaan, sanoi
Hertta. — Nisse saa olla kuskina.

Hän istuutui rekeen, kuski läimäytti piiskallaan hevosta, ja niin lähdettiin matkaan. Yhtäkkiä kuului kimakka huuto, ja kaksi hurjaa intiaania ryntäsi esiin. Stiina riisti aseet kuskilta, ja Juho vei kauniin valkoihoisen wigwamiinsa.

Hertan täytyi myöntää, että Stiina oli oikeassa, kun hänestä oli ikävää istua palmun takana odottamassa. Juho läksi jos jonkinlaisille salaperäisille retkille, hän metsästeli, hän kalasteli, hän vakoili.

— Minun oikea jalkani puutuu, Juho! huusi Hertta. — Sinun täytyy pian vapauttaa minut.

Mutta Juho oli keksinyt väijyvän vihollisen makuuhuoneesta ja taisteli nyt siellä vimmatusti.

— Eeva ja Essi, vapauttakaa te minut kaikessa hiljaisuudessa! pyysi
Hertta.

He vetivät hänet esille palmun takaa, ja hän hyppeli ympäri huonetta vasemmalla jalallaan.

— Ai, miten pistää!

Mutta Juho hyökkäsi esiin ja alkoi torua. Hänenhän piti olla vapauttajana. Kuinka se olisi käynyt päinsä? kysyi Hertta. Se olisi käynyt päinsä sillä tavalla, sanoi Juho, että hän olisi pessyt kasvoistaan sotamaalin ja ottanut pyssynsä, silloin hän olisi ollut valkea metsästäjä ja kihloissa valkoihoisen kanssa. Mutta sellaisia tytöt aina olivat. He eivät osanneet leikkiä kunnollisesti. Hän ei ymmärtänyt, miksi intiaanit tahtoivat tyttöjä wigwameihinsa. Hän ei ymmärtänyt —

— Älä riitele, Juho, tee on pöydässä! huusi Eeva. — Oletko sinä soittanut äidillesi, Hertta? Hyvä. Silloin menemme syömään.

Niin. Kaikki oli hauskaa sinä iltana.

— Hertta, kuiskasi Eeva illallispöydässä, minä olen niin iloinen, kun sinä olet iloinen.

Hertta mietti hetkisen.

— Minä kyllä luulen, että paljon ikävää on vielä jäljellä, sanoi hän.

— Mutta minä luulen, että kaikki loppuu hyvin, sanoi Eeva.

* * * * *

Sunnuntaiaamuna Ossi Anger istui saaristolaivan kannella ja mietti, mitä hänen piti tehdä.

Ensiksi hänen tietysti täytyi puhua kalastajaväen kanssa. He ehkä tunsivat sen naisen. Hänen piti olla neljän-, viidenkymmenen paikkeilla, ja hänellä piti olla hyvin punaiset posket — sen verran Ossi tiesi. Eeva oli saanut sen urkituksi Hertalta.

Oli hyvin intresanttia lähteä näin seikkailemaan. Kuka tiesi, mitä saattoi tapahtua. Tällainen retki saattoi päättyä huonosti. Ehkä yö yllättäisi hänet jossakin isossa metsässä — mutta ei, viimeinen laivahan lähti kello neljä, ja siinä hänen täytyi palata kaupunkiin. Mutta ainahan saattoi joutua huligaanien käsiin.

Oli hauskaa, että Eeva puhui hänen kanssaan eikä esimerkiksi Harri Nevan kanssa, jota kaikki pitivät niin mukavana. Ei kukaan pitänyt häntä, Ossia, mukavana. Kaikki luulivat, että hän tahtoi olla vakava ja juhlallinen, mutta eihän hän tahtonut, hän vain ei voinut olla toisenlainen.

Huvimatkallakin hänen oikein kävi kateeksi, kun Harri Neva pärpätti kuin mylly. Kaikki nauroivat, kun Harri vain avasi suunsa. Hän mahtoi olla hurjan lahjakas, vaikka hänellä oli huonommat todistukset kuin Ossilla.

Hyvä, ettei satanut. Aamulla näytti uhkaavalta.

Siis ensin kalastajamökkiin. Ja sitten piti vain seurata johtolankaa. Niin salapoliisit aina tekivät. Totta kai sieltä löytyi joku johtolanka. Täytyi vain olla terävä ja kylmäverinen. Mutta ehkä maalla oli vaikeampaa olla kylmäverinen, siellä kun ei voinut jättää automobiilia nurkan taa odottamaan. Eikä sieltä voinut lähettää sähkösanomia poliisiprefektillekään. Hän oli juuri lukenut eräästä salapoliisista, joka aina lähetteli sähkösanomia poliisiprefektille.

Nyt aurinko pilkisti esiin. Se oli kaunista.

Ei. Hän tiesi kyllä, ettei Helsingissä ollut mitään poliisiprefektiä — eikä mitään muutakaan oikein jännittävää. Lontoo, se oli kaupunki, se. Kerran hän vielä menee sinne. Ehkä hän saa toimia salapoliisina siellä. Vuoden vain tai kaksi, eikä kenenkään tarvitse tietää mitään siitä täällä kotona. Täällä he vain nauraisivat, jos tietäisivät.

Lontoossa hän heti menisi salapoliisipäällikön puheille ja sanoisi:

— Minä olen matemaatikko. Voitteko käyttää minua salapoliisina?

Silloin päällikkö katselisi häntä pienine, läpitunkevine silmineen ja kysyisi:

— Onko teillä terävä huomiokyky?

— Pankaa minut koetukselle, vastaisi hän.

Päällikkö miettisi hetkisen ja painaisi sitten soittokellon nappulaa.
Sisään astuisi konstaapeli.

— Kutsukaa tänne nainen, joka odottaa etuhuoneessa, sanoisi päällikkö.

Konstaapeli toisi sisään surupukuisen, harsoon verhotun naisen.

— Nuori mies, sanoisi päällikkö, sanokaa minulle nyt heti jotakin tästä naisesta!

Silloin hän, Ossi Anger, katselisi naista hetkisen. Sitten hän sanoisi:

— Tämä nainen on nuori. Hän on äskettäin kadottanut enonsa. Hän asuu
Devonshiressä. Hänen äitinsä on rumeenialainen.

— Tuohon käteen! Minä otan teidät palvelukseeni.

Ossin sydän sykki, kun hän ajat teli, että päällikkö sanoisi »tuohon käteen».

Mutta ehkä olisi hauskempaa olla yksityisenä salapoliisina ja tehdä vähän kiusaa poliisilaitokselle.

Hän nousi paikaltaan ja alkoi kävellä edestakaisin kannella. Tuuli oli kylmä. Mutta ei se mitään tehnyt, kun tahtoi karkaista ruumistaan, niin että se kestäisi kylmät ja kuumat. Muuten hän ei kykenisi toimimaan Lontoon kaikissa synninpesissä. Hän kuvitteli aina mielessään, että synninpesät olivat jääkylmiä, mustia kellareita, joissa lekkui yksi ainoa kurja talikynttilä.

Nyt näkyi laituri. Entä jos kalastajaväki ei ollut kotona? Olipa, joku seisoi mökin ovella.

Aluksi kai oli parasta puhua ilmasta ja sellaisesta, niin saisi heidät hyvälle tuulelle ja puheliaiksi. Sitten kaikki kävisi itsestään.

Kalastajaukko tuli laiturille. Hän ei enää tuntenut Ossia. Ossi kysyi, saisiko hän kupin kahvia mökissä.

Sai kernaasti. Hänet vietiin tupaan, ja kahvipannu pantiin tulelle.
Juteltiin kauniista syksystä.

— Nyt kai minä olen puhunut tarpeeksi ilmasta, ajatteli Ossi, kun kalastajan vaimo kaatoi hänelle toisen kupillisen.

Aluksi hän teki muutamia varovaisia kysymyksiä. Oliko heillä sukulaisia saaressa? Ei ollut. Mutta eikö heillä joskus käynyt vieraita? Kävi kyllä, silloin tällöin. Sukulaisia? Väliin niitäkin. Milloin heillä viimeksi oli käynyt vieraita? Eilen — silloin ukon serkku kävi. Hän tuli kaupungista — hän oli saanut jotakin vasempaan kylkeensä, sitä pisti pistämistään, ja siksi hän oli käynyt tohtorissa.

Ukko kertoi, että häntäkin oli pistänyt tänään vasempaan kylkeen. Ehkä se serkun tauti oli tarttunut.

Se oli kyllä mahdollista, sanoi Ossi nopeasti, mutta eikö heillä ollut käynyt muita vieraita äskettäin?

Ei ollut. Niin, kesällä —

— Ei, minä tarkotan nyt syyskuussa, sanoi Ossi.

Ei. Ei elävää sielua.

Ossi mietti. Mitä hän nyt kysyisi?

Samassa ovi avautui, ja sisään astui nainen. Hän näytti olevan neljän-, viidenkymmenen paikkeilla, ja hänellä oli hyvin punaiset posket. Ossi hypähti seisomaan.

— Tämä on ukon sisar, sanoi kalastajanvaimo, hän asuu meillä.

Nyt Ossilla oli tarpeeksi kysyttävää. Hän kääntyi ukon sisaren puoleen ja kysyi, oliko hän täällä huviretkipäivänä. Oli kyllä. Menikö hän metsään, ennenkuin laiva lähti? Hän mietti hetkisen — aivan oikein, nyt hän muisti, että hän meni serkkunsa luo. Hän ei uskaltanut jäädä yksin mökkiin yöksi. Tuliko häntä vastaan tyttö, joka kysyi, paljonko kello oli? Tuli, sen hän varmasti muisti. Hän muisti sen siksi, että hän oli sanonut väärän ajan tytölle.

Ossin sydän sykähti.

Kuinka hän saattoi muistaa sen niin varmasti, kysyi hän.

Kas, asia oli niin, että serkun piti olla häntä vastassa veneineen saaren toisella puolella kello viisi. Mutta kun hän luuli, että kello oli vasta neljä, niin hän kävellessään poimi kokonaisen korillisen puolukoita. Ja kun hän tuli veneen luo, niin serkku oli vihainen kuin ampiainen, koska oli saanut odottaa enemmän kuin puoli tuntia.

Ossi ei oikein ymmärtänyt.

— Minkätähden te sitten luulitte, että kello oli vasta neljä — silloin, kun te tapasitte sen tytön? kysyi hän.

No, se toinen tyttöhän oli sanonut niin —

Mikä tyttö?

Toinen tyttö oli tullut häntä vastaan vähän aikaisemmin, ja se tyttö oli sanonut, että kello oli neljän paikkeilla, ja pyytänyt häntä sanomaan sen kahdelle tytölle, jotka hän ehkä kohtaisi.

Ossin ajatukset alkoivat mennä sekaisin. Mikä ihmeellinen tyttö se mahtoi olla?

Se oli puettuna ruohonpäiseen hameeseen, kertoi nainen, ja joi kahvia täällä mökin luona muiden joukossa.

Ossi kyseli vielä kaikenlaista, mutta asia ei käynyt siitä selvemmäksi.

Hän teki pitkän kävelyn ja koetti keksiä ratkaisun.

Tämä ei ollut niin yksinkertaista kuin hän ensin oli luullut, ajatteli hän. Tästä melkein olisi kannattanut sähköttää poliisiprefektille.

Ruohonvihreään hameeseen puettu tyttö. Kellä heistä oli ruohonvihreä hame? Siitä hänellä ei ollut aavistustakaan.

Kuulusteltaessa ei kukaan tytöistä ollut sanonut mitään tästä asiasta. Eikä hän voinut uskoa, ettei ukon sisar olisi puhut totta — ei hän siltä näyttänyt.

Mutta minkätähden tyttö oli pyytänyt häntä sanomaan, että kello oli neljä?

Hän käänteli ja väänteli asiaa ajatuksissaan. Ne molemmat tytöt, joista ruohonvihreä oli puhunut, olivat tietysti Eeva ja Hertta. Ja se ruohonvihreä —

Ossi pysähtyi äkkiä. Hän — se vihreä — hän oli tehnyt sen, mistä
Herttaa syytettiin: valehdellut saattaakseen toisen pulaan!

Niin, sillä tavalla asia oli. Niin sen täytyi olla.

Eläköön! Saattoipa täällä Helsingissäkin toimia salapoliisina. Hän oli keksinyt suurenmoisen johtolangan. Kaikki hämmästyisivät.

Hän saattoi tuskin odottaa, kunnes laiva tuli. Ja kun hän vihdoin taas seisoi kannella ja syystuuli puhalsi häntä vasten kasvoja, oli hän niin iloinen, että hänen täytyi viheltää Porilaisten marssia.

Mutta kuka se ruohonpäinen oli? Sitä hän mietti koko kotimatkan.

VIHREÄ HAME.

Seuraavana päivänä Ossi ensimmäisellä välitunnilla haki käsiinsä Eevan.

— Minä olisin soittanut sinulle eilen tai tullut itse, sanoi hän, mutta meillä oli vieraita, August setä ja hänen poikansa, ja telefoni on isän huoneessa.

— Kerro! pyysi Eeva, joka tuskin oli saanut unta silmiinsä edellisenä yönä.

Ossi kertoi. Kun hän puhui tuntemattomasta tytöstä, tuijotti Eeva kummastuneena häneen.

— Kuka se mahtoi olla? huudahti hän. — Eikö ukon sisar sanonut, minkä näköinen hän oli?

— Ei, mutta hän sanoi, että hän oli puettuna vihreään hameeseen.

— Vihreään hameeseen? sanoi Eeva rypistäen kulmakarvojaan. — Annas kun minä mietin. Etalla oli uusi ruskea, Ingalla vaaleansininen pusero, Marja oli ottanut tavallisen punaisen pyhähameensa, Liisa — minkälainen Liisalla oli? Odotahan vähän — niin, hänellä oli sininen, jossa oli valkeat täplät. Saaralla —

Hän vaikeni äkkiä ja katsoi Ossiin.

— Saaran hame oli vihreä. Ossi, sanoi hän.

— Ruohonvihreä?

— Ruohonvihreä.

He eivät sanoneet mitään vähään aikaan. Eevan kasvot olivat aivan punaiset.

— Luuletko sinä —? kuiskasi hän säikähtyneenä.

Ossi nyökäytti päätään.

— Me emme ehdi puhua siitä nyt, sanoi hän, minä soitan sinulle päivällisen jälkeen, niin voimme tavata.

Tunneilla Eeva oli hajamielinen. Hän katsahti joskus sivultapäin
Herttaan. Nyttemmin Hertta oli melkein samanlainen kuin onnen muinoin.
Hän oli melkein aina Eevan ja Marjan kanssa, ja hän saattoi olla yhtä
vallaton ja iloinen kuin ennenkin.

Mutta ei hän sittenkään ollut aivan samanlainen. Näin tunneilla, kun hän ei puhellut eikä nauranut, oli hän joskus niin kalpean ja väsyneen näköinen, että Eeva kävi oikein levottomaksi. Ja laihtunut hän sitäpaitsi oli.

Oliko Saara todella tehnyt sen? Eeva tuli ajatelleeksi, että Saara oli ollut niin kummallisen ystävällinen Hertalle. Vaivasiko omatunto häntä? Jos Hertta olisi ajettu pois koulusta — miltä Saarasta silloin olisi tuntunut? — — —

Eeva ja Ossi tapasivat toisensa ulkona.

— Meidän täytyy heti kertoa se rehtorille, sanoi Ossi.

— Niin, mutta Saara raukka…! sanoi Eeva.

— Saara raukka? Mitä sinä sanot?

— Niin, ajattele, miten kauheasti hän saa hävetä!

— Eikö hän muka ole ansainnut sitä?

— On kyllä, mutta sittenkin…

— Sinä olet lapsellinen, sanoi Ossi, tahdotko sitten antaa Hertan kärsiä viattomasti?

Ei, ei, sitä hän ei tietystikään tahtonut. Voi, oli niin vaikeaa tietää, mitä piti tehdä! Olihan hirveää tehdä Saarakin onnettomaksi.

Niin, Ossi puolestaan ei voinut keksiä mitään muuta keinoa. Ja sitäpaitsi Saaralle ehkä olisi terveellistä, jos hän saisi kärsiä vähän rangaistusta tyhmyyksistään.

Eeva kulki mietteissään.

— Eikö riitä, jos me näytämme rehtorille sen vaimon todistuksen? Sinullahan on se? Hyvä — eikä siinä tietystikään sanota mitään vihreästä tytöstä?

— Sanotaan kyllä. Minä kirjotin koko hänen kertomuksensa, ja sitten hän sai panna nimensä alle. Minä ajattelin tietysti, että me veisimme sen suoraa päätä rehtorille.

— Sinun täytyy kirjottaa hänelle ja pyytää häneltä uusi todistus.

— Siihen meillä ei ole aikaa, sanoi Ossi vakavasti.

— Aikaa?

— Niin. Isä kertoi tänään päivällispöydässä, että hän oli tavannut rehtorin. Isä tuntee rehtorin hyvin, ja hän oli kysynyt, miten Hertan asiat olivat. Ja rehtori oli sanonut, että Hertta erotetaan koulusta ja että rehtori aikoo sanoa sen huomenna rukouksen jälkeen.

Eeva kalpeni.

— Ja isä kysyi, eikö se ollut liian ankara rangaistus lapsellisesta kujeesta, ja silloin rehtori sanoi, että Rolle Eerola ehkä kuolee ja että Rollen isä oli vaatinut, että Hertta erotettaisiin koulusta. Jos olisi kysymys jostakin toisesta kuin Hertasta, niin ehkä voitaisiin antaa vähemmän ankara rangaistus, mutta monet opettajat olivat sanoneet, että koko luokka muuttuisi paremmaksi ja hiljaisemmaksi, jos Hertta joutuisi pois.

— Mutta eihän ole todistettu, että Hertta on tehnyt sen! huudahti Eeva.

— Rehtori sanoi, ettei sitä mitenkään voinut epäillä enää. Voitko kuvitella, kun hän yksityisesti oli kysynyt Aarne Linturilta, luuliko hän, että Hertta oli tehnyt sen, niin Aarne, senkin hölmö, oli sanonut: »Tietysti, sen kaikki tietävät, mutta meistä ei tee mitään, että hän koetti nolata Rollea vähän — Rolle on niin olevinaan.»

He olivat molemmat vaiti pitkän aikaa. Eevan ajatukset pyörivät sinne, tänne. Tietystikään ei saanut käydä niin, että Hertta ajettiin pois koulusta Saaran tähden. Mutta kauheasti Saara saisi hävetä — nyt, kun hän näin kauan oli antanut Hertan kärsiä viattomasti.

— Kuulehan, sanoi Ossi yhtäkkiä, jos me pakottaisimme Saaran itsensä menemään rehtorin luo?

— Tunnustamaan?

— Niin. Silloin häpeä olisi paljon pienempi.

— Se oli mainio ajatus! Mutta luuletko sinä, että hän menee?

— Me pakotamme hänet, sanoi Ossi. — Missä hän asuu?

— Annankadulla. Tule pian. Tai ehkä — ehkä minä menen yksin?

— Eikö se tunnu sinusta vaikealta?

— Tuntuu, tietysti — mutta silloin hänen ei tarvitse hävetä niin kauheasti. Ja kuule, eihän kenenkään tarvitse saada tietää, että me olemme pakottaneet hänet?

— Ei tarvitse, jos et sinä tahdo.

Ossi saattoi hänet ovelle.

— Älä pelkää, Eeva, sanoi hän. — Jos hän on paha, niin huuda minua.
Minä odotan täällä ulkona.

Eevan sydän sykki kovasti, kun hän soitti ovikelloa. Ärtyisä vanha rouva aukaisi oven — se oli Saaran äiti. Eeva niiasi.

— Onko Saara kotona?

— En tiedä.

Hän aukaisi erään oven ja huusi:

— Saara, oletko sinä siellä?

— Mitä äiti tahtoo?

— Täällä on vieraita.

Näin sanoen rouva Turunen läksi tiehensä ja jätti Eevan yksin eteiseen.

— Kuka siellä on? huusi Saara huoneestaan.

— Minä, Eeva.

Saara tuli eteiseen.

— Eeva? No mitä kummia! Tule sisään!

Saaran huone oli iso ja valoisa, mutta se näytti Eevan mielestä omituisen ikävältä. Oikein huomasi, ettei siellä milloinkaan pidetty hauskaa; Saarallahan ei ollut siskoja eikä veljiä, ja harvoin hän oli toveriensa seurassa. Eevan täytyi taas sääliä häntä.

Millä tavalla hän nyt alottaisi? Tuntui aivan mahdottomalta. Miksi he eivät olleet päättäneet, millä tavalla hän alottaisi?

— Minä luen juuri geometriaa, sanoi Saara osottaen pöytää.

Samassa Eeva tuli katselleeksi häntä vähän tarkemmin. Hänessä oli jotakin outoa tänään — olisi melkein voinut luulla — niin, totisesti! Saara oli itkenyt!

— Saara! huusi Eeva ja tarttui hänen käsivarteensa. — Tiedätkö sinä, että Hertta erotetaan koulusta huomenna?

Saara tuijotti häneen säikähtyneenä.

— Sinun täytyy tunnustaa, Saara! kuiskasi Eeva kyynelten vieriessä pitkin hänen poskiaan.

Saara koetti sanoa, jotakin, mutta purskahti samassa itkuun.

— Tule minun kanssani, Saara, niin menemme heti rehtorin luo. Saat nähdä, että sinusta itsestäsikin on paljon hauskempaa, kun se on sanottu. Mitä sinä sanot? Etkö sinä voi? Voit kyllä. Varmaan sinusta monta kertaa on tuntunut ikävältä, että — että sinä — et ole sanonut sitä. Saat nähdä, että tuntuu paljon paremmalta, jos sanot sen…

Saara itki epätoivoisesti. Hän ajatteli, ettei hän koskaan enää voisi nostaa päätään, olisi kauheaa katsoa Eevaa silmiin.

Ja rehtorin luo! Ei, ei, ei! Hän oli aina ollut luokan mallityttö, rehtori oli aina pitänyt hänestä niin paljon…

— Ei, ei! nyyhkytti hän.

— Mutta ethän sinä voi nähdä, että Hertta ajetaan pois koulusta!

Hertta! Saara nyyhkytti vielä kovemmin. Hän ajatteli itsekseen, että hänellä aina oli vain harmia Hertasta. Huviretkestä asti hänellä aina oli ollut Hertta mielessä, aina häntä oli vaivannut se asia, ja nyt… Mutta hän ei aikonut tunnustaa. Ei ikimaailmassa. Eeva kai oli ainoa, joka tiesi tämän, ja hänet ehkä voisi saada olemaan vaiti.

Yhtäkkiä hän tuli ajatelleeksi, että oli kummallista että Eeva tiesi sen. Hänen kyynelensä lakkasivat vuotamasta, ja hän katsahti Eevaan.

— Kuinka sinä arvasit sen? hän kysyi.

— Se talonpoikaisnainen kertoi sen, sanoi Eeva punastuen.

— Talonpoikaisnainen? toisti Saara ja katsoi häneen terävästi. — Missä sinä hänet tapasit?

— Hän — hän — Ossi se hänet tapasi…

— Ossi! huusi Saara ja hypähti seisomaan.

— Niin — Ossi meni saareen —

— Urkkimaan minun salaisuuksiani? sanoi Saara, joka nyt oli niin suuttuneen näköinen, että Eevaa melkein pelotti.

— Ei, eihän hän tiennyt, että sinulla oli mitään tekemistä koko asian kanssa. Mutta hän sai tietää sen siellä.

— Vai niin. Ja nyt luokka on lähettänyt sinut tänne.

— Ei, sanoi Eeva. — Ossi ja minä vain tiedämme sen.

— Mutta huomenna koko luokka saa tietää, että te olette pakottaneet minut tunnustamaan?

— Ei, ei kenenkään tarvitse saada tietää sitä, sanoi Eeva.

Saara istuutui taas eikä sanonut mitään vähään aikaan. Eevakin oli vaiti. Hän ei enää uskaltanut ottaa Saaraa kädestä — eikä hän sitä tahtonutkaan. Silloin kun Saara itki, silloin häntä säälitti, mutta nyt Saara oli — niin, hän oli melkein pahan näköinen.

— Mitä te teette, jos minä en mene rehtorin luo? kysyi Saara viimein.

Eeva joutui hämilleen.

— Mutta Saara, mikset sinä menisi? sanoi hän katsomatta Saaraan.

— Niin, mutta jos minä en mene, — mitä te silloin teette? Silloin t e menette, eikö niin?

Eeva ei sanonut mitään. Saara purskahti yhtäkkiä taas itkuun.

— Minä en mene, en, en, en! huusi hän.

Eeva ei voinut ymmärtää, että tuo tyttö, joka istui tuossa hänen edessään itkien ja huutaen, oli Saara Turunen — Saara Turunen, luokan mallityttö!

Hän nousi seisomaan ja katsoi levottomasti ikkunaan päin. Ossi odotti siellä ulkona. Mitä hänen nyt piti tehdä?

— Saara, sanoi hän hiljaa. — Ole nyt hyvä — tule!

Saara ei vastannut. Hän oli nyt tyynempi, mutta silloin tällöin hän kuitenkin vielä nyyhkytti vähän. Hän mietti. Jos hän nyt ei mennyt rehtorin luo, menisivät Eeva ja Ossi. Ja silloin häpeä tietysti oli paljon suurempi.

— Minun täytyy lähteä nyt, sanoi Eeva. — Tule, Saara.

Ja Saara nousi, pyyhki silmiään, niisti nenänsä ja huuhtoi kasvojaan kylmällä vedellä. Sanaakaan sanomatta hän sitten meni Eevan edellä eteiseen ja puki päällysvaatteet ylleen.

Heidän astuessaan portaita alas» muisti Eeva kauhistuen, että Ossi odotti alhaalla. Pitikö hänen kertoa se Saaralle? Mutta silloin Saara ehkä kääntyisi takaisin. Hän päätti olla sanomatta mitään.

Nähdessään Ossin Saara pysähtyi ovelle. Mutta Ossi tuli heti hänen luokseen ja tervehti.

— Oikein sinä teit, Saara, kun tulit, sanoi hän ystävällisesti.

Saara ei sanonut mitään, alkoi vain kulkea eteenpäin. Koko matkalla ei kukaan heistä puhunut sanaakaan. Kun he pysähtyivät rehtorin oven eteen, kysyi Eeva:

— Odotammeko me sinua?

Saara raukka, miten kalpea hän oli! Hän pudisti päätään, mutta kun hän jo oli aukaissut oven, kääntyi hän Eevan puoleen ja sanoi:

— Sinä saat odottaa, jos tahdot. Mutta Ossi ei.

Eeva jäi katselemaan hänen jälkeensä.

— Entä jos me olemme tehneet väärin! kuiskasi hän Ossille.

— Sitä minä en usko, sanoi Ossi.

— Nyt sinun täytyy mennä.

— Ei, minä odotan täällä sinun kanssasi. Kun hän tulee, niin minä katoan.

— Ei, ei. Hän ei saa nähdä sinua. Minä odotan yksin.

— Mutta jos hän viipyy kauan?

— Vaikka viipyisikin.

Vihdoin Ossi meni.

Eeva käveli edestakaisin katukäytävällä.

Minkä rangaistuksen Saara nyt saisi? Hän oli mainio oppilas eikä milloinkaan ollut saanut ainoatakaan muistutusta. Se varmaankin auttaisi häntä. Eikä hän sitäpaitsi tietänyt, että Hertta oli tavannut Rollen ja sanonut että kello oli neljä — eikä hän tietänyt sitäkään, että Rolle oli jäänyt saareen. Hän tahtoi vain tehdä vähän kiusaa Eevalle ja Hertalle. Pahinta oli, ettei hän kuulusteltaessa ollut kertonut, että hän pyysi talonpoikaisnaista sanomaan väärän ajan tytöille. Mutta ei kai sekään ollut vaarallista, kun hän nyt itse tunnusti. Eihän kenenkään tarvinnut saada tietää, että hänet oli pakotettu siihen.

Ei, ei hänen tarvinnut olla levoton. Saara saisi varmaankin lievän rangaistuksen.

Mutta nyt juuri hänestä mahtoi tuntua kauhealta! Ja kauan hän siellä viipyi! Eeva ei ollut lukenut läksyjään, ja sitäpaitsi alkoi sataa.

Nyt ovi avautui. Saara tuli ulos, kalpeana ja kyynelet silmissä.

Eeva ei uskaltanut kysyä mitään, eikä Saara kertonut mitään. Vasta kun he olivat kulkeneet pitkän matkaa, sanoi hän:

— Hän sanoi, ettei siitä luultavasti tule ankaraa rangaistusta. Enhän minä tiennyt, mitä Hertta metsässä oli sanonut Rollelle. Mutta hän sanoi, että — että hänen ehkä täytyi —

Hän ei voinut jatkaa. Asia oli niin, että rehtori oli kysynyt, tuliko hän itsestään vai oliko joku toinen saanut tietää totuuden ja kehottanut häntä tulemaan. Silloin hän, Saara, oli alkanut itkeä, ja rehtori oli istunut hetken verran aivan vaiti. Sitten rehtori oli alkanut kävellä edestakaisin. Saara oli itkenyt koko ajan. Viimein rehtori oli sanonut, että hänen, rehtorin, ehkä koko luokan kuullen täytyi kertoa, miten asia oli. Hertan tähden, oli hän sanonut, mutta myös Saaran itsensä tähden. Kun saattaa katsella, miten toinen syyttömästi kärsii, niin ansaitsee itsekin kärsimystä. Niin rehtori oli sanonut.

Ja hän oli sanonut sen ankarimmalla äänellään. Saara oli toisinaan kuullut rehtorin puhuvan ankarasti, kun joku oli tehnyt jotakin rumaa, mutta hän ei koskaan, ei koskaan olisi voinut uskoa, että rehtori puhuisi hänelle sillä tavalla.

Mutta ennenkuin hän meni, muuttui rehtori oikein ystävälliseksi. Hän sanoi, ettei Saaran pitänyt olla katkera, vaan että hänen piti koettaa ymmärtää, että rehtori vain tarkotti hänen parastaan.

— Hän sanoo sen koko luokalle, sanoi Saara ja puristi kovasti Eevan käsivartta.

Eeva säpsähti. Koko luokalle — sehän oli kauheaa. Ja tämä tapahtuisi
Saara Turuselle! Kuinka se oli mahdollista?

He eivät sanoneet mitään, ennenkuin olivat Saaran ovella. Silloin Eeva hiljaa kysyi:

— Oletko sinä hyvin vihoissasi minulle?

— En tiedä, sanoi Saara ja meni sisään.

* * * * *

Rehtorin puhuessa ei luokassa kuulunut hiiskahdustakaan.

Ensiksihän kertoi, ettei Rolf Eerola enää ollut niin sairas — toivottiin varmasti, että hän saisi elää.

Sitten hän sanoi, että nyt tiedettiin, miksi Rolf oli jäänyt saareen. Hän, rehtori, saattoi ilokseen ilmottaa, ettei kukaan tahallaan ollut jättänyt häntä sinne.

Ja sitten hän kertoi, miten kaikki oli tapahtunut.

Saara Turunen istui koko ajan kasvot kätkettyinä nenäliinaan. Kaikki luulivat hänen itkevän, mutta hänen silmänsä olivat aivan kuivat. Hän tahtoi vain piiloutua — hän ei tahtonut nähdä rehtoria — ei nähdä toverien kummastuneita ja uteliaita katseita.

Tätä häpeää hän ei milloinkaan unohtaisi, ajatteli hän ja painoi nenäliinaa kuivia, kuumia silmiään vasten.

— Hertta raukka! kuuli hän jonkun toverin kuiskaavan.

Hänestä tuntui, kuin olisi hän saanut piston sydämeensä. Hertta raukka! Ei kukaan ajatellut: Saara raukka! Nyt Herttaa tietysti hemmoteltaisiin ja rakastettaisiin enemmän kuin milloinkaan. Ja häntä itseään, Saaraa, kaikki halveksisivat.

Mutta hän aikoi pysytellä kaukana heistä. Hän aikoi näyttää, ettei hän tarvinnut heitä.

Eikö rehtori pian lopettanut? Saara ei tahtonut kuunnella. Mieluimmin hän olisi mennyt kotiin ja sulkenut ovensa ja paneutunut makaamaan vuoteelleen eikä milloinkaan, milloinkaan enää nähnyt ketään ihmistä.

Nyt rehtori taisi lopettaa. Hän sanoi, että kaikkien piti parhaansa
mukaan koettaa saada luokan toverihenki niin hyväksi kuin suinkin.
Silloin ei kukaan tahtoisi epäystävällisesti tehdä kiusaa toiselle.
Saaran posket hehkuivat. Voi, nyt kai puhe vihdoinkin oli lopussa!

Hän kuuli, että rehtori meni ulos ja että luokka nousi seisomaan. Hän vain jäi istumaan kasvot nenäliinan peitossa. Mutta juuri kun kaikki taas olivat istuutuneet, nousivat he uudelleen. Moppe kai nyt tuli, ajatteli Saara. Hän jäi nytkin istumaan, ja vaikka tunti alkoi, ei hän muutamaan minuuttiin kohottanut päätään.

Opettaja ei sanonut siitä mitään, ja hetken kuluttua Saara nosti kasvonsa nenäliinasta. Mutta hän katsoi alaspäin eikä viitannut kertaakaan.

Välitunnilla hän ei mennyt ulos luokkahuoneesta. Siellä oli kylmää ja viimaista, ja jos joku opettaja olisi sattunut tulemaan sinne, olisi Saara ehkä saanut muistutuksen, tai ainakin hänet olisi heti lähetetty pihalle. Mutta hänestä tuntui, ettei hän välittänyt mistään. Sitä hän vain toivoi, ettei hänen tarvitsisi nähdä tovereita eikä puhua heidän kanssaan.

Pihalla tungeskeltiin Hertan ympärillä.

— Sinulla on aina hyvä onni, Hertta, sanoi Harri Neva, nyt sinä yhtäkkiä olet hurjan intresantti, ja se on tullut aivan itsestään. Minä ponnistelen aina minkä, jaksan ollakseni intresantti, mutta se ei onnistu milloinkaan.

— Ajatelkaa, että Saara tunnusti! sanoi Etta. — Kuka tietää, miten muuten olisi käynyt!

— Minä uskoin niin varmasti, että sinä olit tehnyt sen, sanoi Aarne
Linturi melkein nuhtelevaisesti.

Hertta nauroi. Tuntui hauskalta, kun kaikki nyt oli ohi eikä enää tarvinnut pelätä rangaistusta ja epäluuloja.

Mutta oikein iloinen hän ei voinut olla. Hän ei heti voinut unohtaa, että monet kuitenkin olivat olleet valmiit uskomaan hänestä jotakin niin ilkeää ja rumaa. Aarne Linturista hän ei välittänyt, hänen tyhmään päähänsä saattoi pälkähtää mitä hyvänsä, mutta oli muita.

Ja sitten hän oli pahoillaan Saaran tähden. Eihän ollut hänen syynsä, ettei Saara ollut puhunut totta talonpoikaisnaiselle, mutta hänestä aivan tuntui, että Saara oli vihoissaan hänelle siitä.

— Kuule, kuiskasi hän Eevalle, missä Saara on?

— Minä luulen, että hän istuu luokkahuoneessa, vastasi Eeva.

— Etkö sinä voisi mennä hänen luokseen? kysyi Hertta. — Minua kai hän ei tahdo nähdä.

— Ehkä hän tahtoo olla yksin, sanoi Eeva.

— Ehkä, myönsi Hertta.

Eeva oli levoton ja alakuloinen. Olihan hänen syynsä, että Saara oli joutunut ilmi, ajatteli hän. Hän oli mielestään melkein syypää Saaran onnettomuuteen. Ja oli kamalaa tietää, että oli jonkun ihmisen vihan alaisena. Sillä tietysti Saara nyt vihasi häntä.

— Minkä vuoksi sinä olet niin miettiväisen näköinen, Eeva?

Ossi seisoi hänen edessään kädet taskuissa ja lakki niskassa. Hän näytti niin iloiselta, että Eeva melkein hämmästyi.

— Miksi sinä olot niin iloisen näköinen? kysyi Eeva.

— Miksikö? huusi Ossi. — Meidän asiammehan onnistui suurenmoisesti. Oletko sinä koskaan ollut mukana paremmassa seikkailussa? Ja pitäisihän sinun olla iloinen siitäkin, ettei Herttaa ajeta pois koulusta.

Niin, se oli totta. Sen hän melkein oli unohtanut — nyt, kun Hertta ei enää ollut vaarassa.

— Tietysti minä olen iloinen, sanoi hän nopeasti.

— Et sinä ole sen näköinen.

— Minä ajattelut Saaraa.

— Hoh — hän kyllä tulee toimeen! sanoi Ossi. —

Mutta kun he hetken kuluttua tulivat luokkahuoneeseen ja Saara istui siellä yksin pulpettinsa ääressä, alkoi omatunto soimata Ossia. Mistä hän tiesi, tuliko Saara toimeen? Hän, Ossi itse, olisi karannut Lontooseen tai Amerikkaan, jos hänelle olisi sattunut jotakin sellaista. Ei mistään hinnasta hän olisi istunut täällä kuin ennenkin — näkemässä, miten toverit katselivat.

Monta kertaa hän tunnin aikana katsahti Saaraan. Saara oli nyt melkein ennallaan, hän viittasi ja vastasi ja oli tarkkaavainen. Mutta hän oli kauhean kalpea.

Niin, mutta miksi hän ei ollut puhunut totta? Oma syy, jos hänestä nyt tuntui pahalta.

Hm. Mutta ainakin kerran hän, Ossi, itsekään ei ollut puhunut totta. Se tapahtui viime keväänä, kun isä päivällispöydässä kysyi, oliko hän särkenyt työhuoneen lampun. »En», oli hän vastannut, melkein ennenkuin itsekään huomasi. Hän ei käsittänyt, mikä hänen päähänsä pälkähti. Sitten illallisen jälkeen hän kyllä tunnusti, mutta kuitenkin. Hän oli sanonut valheen.

Mitä Moppe nyt kysyikään? Hänen täytyi totisesti kuunnella — — —

* * * * *

Saaralle alkoi katkera aika. Hän oli melkein aina yksin.

Kun hän istui isossa huoneessaan kirjojensa ääressä, tuntui hänestä usein siltä, että koko maailma oli hylännyt hänet. Eeva oli kaksi tai kolme kertaa kutsunut hänet, luokseen, mutta häntä ei haluttanut mennä. Hän ei tahtonut mennä kenenkään luo, joka kutsui hänet säälistä. Ei milloinkaan. Miksei Eeva ennen muinoin kutsunut häntä? Siksi, ettei hän pitänyt hänestä, tietysti. Ja tämän kaiken jälkeen hän luultavasti piti hänestä vielä vähemmin. Miksi hän sitten kutsui hänet? Hän kai olisi nolostunut aika lailla, jos Saara todella, olisi tullut.

Minkätähden ei kukaan milloinkaan tullut häntä, Saaraa, tervehtimään. Etta oli joskus käynyt hänen luonaan, mutta he eivät olleet voineet pitää hauskaa. Etta oli tavallisesti vähän ajan perästä sanonut, että hänen täytyi lähteä kotiin lukemaan läksyjään tai että hän oli luvannut mennä tapaamaan jotakin tyttöä.

Saara huokasi ja alkoi selailla kirjojaan. Ennen lukeminen oli ollut hänestä hauskaa, mutta nyt se oli vain ikävää. Oli aivan yhdentekevää, osasiko hän läksynsä vai ei.

— Miksi sinä aina istut kotona? kysyi hänen äitinsä. — Mene Etta
Penttilän tai Liisa Marttilan luo!

Joskus hän menikin Liisa Marttilan luo. Liisa näet lainasi hänelle kirjoja — ei läksykirjoja vaan kertomuskirjoja. Liisalla oli niitä koko joukko, Annie Forrest ja Peggy ja monta, monta muuta. Ja ainoa, mikä Saarasta nykyään oli hauskaa, oli juuri sellaisten kirjojen lukeminen.

Lukiessaan hän mielestään ei enää ollutkaan Saara Turunen, vaan joku kirjan henkilöistä. Hän teki tuhansia kepposia, mutta oli sittenkin kaikkien lemmikki. Hän oli iloinen ja kaunis, ja hänellä oli paljon sisaria ja veljiä, niinkuin Katy Carrilla — tai serkkuja, niinkuin Roosalla Alcottin kirjassa. Niin, hän oli iloinen ja kaikkien rakastama niinkuin Annie Forrest tai Peggy Saville tai — tai — — — Hertta Malini…

Hän ei tahtonut ajatella Herttaa. Hän muuttui aivan pahaksi ajatellessaan Herttaa.

Mutta hän ei voinut olla ajattelematta häntä. »Mitä Hertta nyt tekee? Onko hän Eevan tai Marjan luona? Mitä hän ajattelee minusta?» Hän ei voinut päästä niistä ajatuksista.

* * * * *

Aika kului. Rolf Eerola oli jo pitkät ajat ollut, terveenä, eikä kukaan enää puhunut suuresta tapahtumasta. Mutta Saara ei voinut unohtaa.

Yksinäisenä ja jurona hän kulki toverien parissa. Ei kukaan pitänyt hänestä, ja useimmat pelkäsivät häntä vähän.

* * * * *

Monta viikkoa oli kulunut.

Eräänä iltapäivänä Hertta ja Maija olivat Eevan luona. Nyt ei Nisse yksin ommellut joululahjoja. Eevan ja Essin huoneessa oli pöytä tulvillaan lankoja, rihmarullia ja kaikenlaisia käsitöitä. Ovi oli kiinni, eikä kukaan päässyt sisään.

— Juho ompelee tarjotinliinaa äidille, sanoi Eeva. — Se on kamalan näköinen — jos hän ompelee väärin, ei hän milloinkaan pura mitään, vaan ompelee edelleen vain.

— Niin, huusi Essi, tänään minä kysyin, kuinka hän ilkeää antaa äidille niin huonosti ommellun liinan. Ja tiedättekö, mitä hän vastasi? Että kun äiti sai häneltä jonkun oikein huonosti ommellun lahjan, niin se aina äidin mielestä oli niin »liikuttava». Paremmin ommellut lahjat eivät milloinkaan olleet niin liikuttavia, sen Juho oli huomannut.

— No se vasta on lapsi! huudahti Hertta. Vitsaa hänen pitäisi saada.
Mutta mitä sinä ompelet, Essi?

— Salaisuutta! sanoi Essi, joka istui keinutuolin takana voidakseen ommella Eevan lahjaa, nenäliina-säiliötä.

Hertta katseli huolestuneena käsityötään.

— Tästä tulee aamumyssy, sanoi hän, mutta sitä voi käyttää vain iltaisin — värit eivät sovi yhteen päivänvalossa.

Anna Helminen, joka myös oli läsnä, nauroi ihastuneena ja nipisti Essiä käsivarresta. Annalla oli työ sylissä, mutta hän ompeli tuskin ollenkaan. Hänen täytyi koko ajan kuunnella ja katsella Herttaa.

Marja ompeli ahkerasti pöytäliinaansa. Siinä oli vaikea malli, ja tytöt lörpöttelivät koko ajan niin kauheasti.

— Älä ole niin hirveän ahkera, Marja, sanoi Hertta, omatunto alkaa vaivata minua, jos minä vain satun katsomaan sinuun päin. Minä en koskaan voi ommella enemmän kuin viisi minuuttia kerrallaan. Sitten minun täytyy juoksennella vähän tai levätä jollain muulla tavalla.

— Yksi kaksi kolme neljä viisi, mutisi Marja.

— Eeva, mitä sinä ompelet? kysyi Hertta.

— Kirjotuspöytämattoa. Isä sanoi kerran, että hän tahtoisi sinisen pöytämaton vaaleanvihreän asemesta. Silloin hänen ei tarvitsisi istua sydän kurkussa, kun Nisse ja Stiina lähestyvät hänen mustepulloaan — sinisessä matossa eivät siniset tahrat näy.

— Mitä te aiotte tehdä joululuvan aikana? kysyi Hertta. — Marja, etkö sinä mene maalle isoäitisi luo?

— Yksi kaksi kolme neljä, vastasi Marja, isoäiti tulee tänne.

— Voi miten ikävää! Silloin ei saa kirjeitä sinulta. Minusta on suloista saada kirjeitä, mutta ei kukaan milloinkaan kirjota minulle. Tai yksi serkku kyllä kirjottaa, mutta vain postikortteja, eivätkä ne minusta ole mitään. Mitä sinä aiot tehdä, Anna?

— En tiedä, sanoi Anna, minä olen aina niin iloinen, kun lupa alkaa, mutta muutaman päivän jälkeen minun jo tulee niin ikävä koulua, että koko lupa minun puolestani saisi loppua vaikka heti.

— Kuka kolkuttaa? huusi Eeva.

— Stiina! kuului vinkuva ääni oven takaa.

— Mitä Stiina tahtoo? Ei kukaan saa tulla sisään.

Nyt kolkutettiin kovemmin,

— Avatkaa! huusi Juho. — Meillä on teatterinäytäntö.

— Älkää avatko! kuiskasi Essi. — He näyttelevät tietysti sitä iänikuista suojelusenkeli-kappaletta.

Mutta Hertta ihastui. Hän ei milloinkaan ollut nähnyt suojelusenkeli-kappaletta ja sanoi olevansa kauhean utelias.

— Tulkaa pian! Me olemme valmiit! huusi Juho. — Pääsymaksu on yksi karamelli.

— Tiesipä hän, että meillä oli karamelleja täällä, sanoi Essi.

— Tulkaa! huusi Hertta.

Lastenhuoneen ovella Juho seisoi puettuna valkeaan yöpaitaan. Hänellä oli läkkirasia kädessään.

— Meillä ei ole mitään vahtimestaria, joka voisi ottaa vastaan ovirahan, sanoi hän, ja siksi minä olen vahtimestarina nyt, vaikka olenkin enkeli.

Jokainen pani karamellin läkkirasiaan, ja sitten vahtimestari katosi lastenhuoneeseen muuttuakseen enkeliksi.

Kaikki asettuivat istumaan — rouva Norma oli myös saapuvilla — ja kappale alkoi.

Ensin Nisse astui näyttämölle. Hän kertoi, että hän oli isossa metsässä ja että oli yö ja että hän oli eksynyt. Sitten hän paneutui lattialle nukkumaan.

Nyt Juho tuli esille pitkässä yöpaidassaan, asettui seisomaan hänen viereensä ja lausui:

Yöllä sua suojelen,
Vierestäsi poistu en,
Ja kun aamu sarastaa,
Kotiin lapsi mennä saa.

Sitten Nisse heräsi ja huusi:

— Ah, enkeli!

Ja enkeli tarttui hänen käteensä ja vei hänet pois.

Sitten tuli toinen näytös.

Äiti — Stiina — istui mökissään ikävöiden lastaan, joka oli kadonnut metsään. Stiinasta näytteleminen oli niin hauskaa, että hänen kasvonsa loistivat kuin aurinko.

— Voi, missä minun lapsiparkani on? sanoi hän ja heilutti iloisesti paksuja sääriään.

Hertta nauroi katketakseen.

— Ehkä pedot ovat syöneet hänet! sanoi Stiina säteilevän näköisenä.

Nyt enkeli toi Nissen tupaan.

— Äiti, äiti, tässä minä olen! huusi Nisse ja heittäytyi hänen syliinsä.

Enkeli seisoi siunaten heidän takanaan, ja niin kappale oli lopussa.

Hertta ryntäsi syleilemään äitiä ja poikaa.

— Se oli suurenmoista! huusi hän. — Minä en milloinkaan ole nähnyt niin onnistunutta näytelmäkappaletta.

— Me näyttelemme sen vielä kerran! huusivat lapset.

— Ei, ei nyt, sanoi Eeva säikähtyen. — Tule, Hertta, he eivät lopeta milloinkaan, jos sinä kiität heitä.

Hän veti Hertan mukanaan.

— Eeva — minkätähden täällä aina on niin hauskaa? kysyi Hertta. —
Minkätähden me aina mieluummin olemme täällä kuin meillä tai Marjan
Joona?

— Ehkä pikkulasten tähden, sanoi Eeva.

— Ehkä, mutta on siinä muutakin. Täällä on kaikki hauskaa: teidän leikkinne ja teidän huoneenne ja teidän äitinne ja te itse. Niin, minun äitinihän on kauhean hyvä omalla tavallaan, sinähän tiedät, että minä olen hirveän ylpeä hänestä, mutta sinun äitisi on niin erinomainen sen puolesta, että joskus aivan voi unohtaa että hän on huoneessa. Minun äitiäni kylläkään ei unohda, jos hän on huoneessa. Sinun on niin pieni ja puhuu niin vähän ja — niin, mikä siinä lienee, mutta jos hän tahtoo, niin hän on aivan kuin joku meistä.

Kun kaikki taas olivat kokoontuneet tyttöjen huoneeseen, sanoi Marja:

— Tiedättekö, mitä äiti pyysi minulta joululahjaksi? Etten minä aina pelkäisi ja uikuttaisi ja itkisi kaikkea.

— Minunpa pitäisi luvata äidille, että koettaisin istua hiljaa tunneilla! huusi Hertta.

— Tee se! sanoi Marja innokkaasti.

— Ei, älä tee sitä! huudahti Essi.

— Miksikä ei? kysyi Hertta kohottaen kummastuneena kulmakarvojaan.

— On niin hauskaa, että sinä olet vallaton tunneilla! sanoi Essi. —
Kaikissa kirjoissa hauskimmat tytöt ovat vallattomia.

— Niin, Essi koettaa joskus olla tarkkaamaton tunneilla ollakseen samanlainen kuin Hertta, sanoi Anna Helminen.

— Niin sinäkin teet, sanoi Essi punastuen ja harmistuneena.

— Hiljaa, tytöt, älkää riidelkö! huusi Hertta nauraen. — Ei teidän tarvitse pelätä, että minusta tulee liian kiltti. Minä tarkotin vain, että koettaisin parantua juuri sen verran, ettei minua ajeta pois koulusta.

Eeva loi Herttaan uteliaan katseen. Hän oli huomannut, ettei Hertta ollut yhtä mahdoton tunneilla kuin ennen. Ehkä tuo ei ollut paljasta leikkiä, tuo, minkä hän nyt sanoi?

— Minussa on kyllä paljon hyvää, sanoi Hertta, tänäänkin omatunto oikein soimasi minua, kun minä tahrasin liituun Moppe raukan —

— Mitä sinä teit? huusivat Essi ja Anna.

— Minä sirottelin ennen tuntia vähän liitua hänen tuolilleen. Mutta sano, Eeva, eikö ollutkin iloinen hetki, kun hän meni ulos?

Hertan silmät kiilsivät, ja hän keinutteli tuoliaan edestakaisin.

— Älä opeta tyhmyyksiä Essille ja Annalle, sanoi Marja pudistaen päätään.

— Mutta minähän sanoin, että omatunto melkein soimasi minua! sanoi Hertta. — Essi ja Anna, muistakaa, että minä olen huono esimerkki. Älkää milloinkaan sirotelko liitua opettajienne tuoleille, älkää milloinkaan piirustako Bamssin kuvaa tunnilla, älkää milloinkaan viheltäkö, kun —

— Ole vaiti, Hertta! huusi Eeva ja heitti keränsä häntä kohti.

— Enkö minä saa varottaa heitä? kysyi Hertta viattomasti.

Samassa ovi tempaistiin auki, ja Stiina töytäsi huoneeseen.

— Stiina tahtoo olla täällä! huusi hän.

— Ei, mene heti ulos, Stiina, me ompelumme joululahjoja! sanoi Eeva.

Stiina synkistyi. Mutta Eeva oli niin päättäväisen näköinen, että hän hitaasti alkoi peräytyä ovelle päin.

— Ei, lapsi kulta, älä tottele! huusi Hertta ja juoksi hänen luokseen. — Älä tottele. Tytöt, eikö teidänkin käy kauheasti sääliksi, kun lapset tottelevat? Minulle tulee aina itku kurkkuun, kun ne ovat kilttejä. Stiina, nyt leikitään jotakin hauskaa, jossa sinäkin voit olla mukana. Mitä sinä sanot niiaripolskasta? Työ pois, Marja, nyt leikitään niiaripolskaa!

— Älä ole lapsellinen, Hertta, sanoi Marja.

— Olen minä. Tule nyt vain!

Ja sitten he leikkivät niiaripolskaa, kunnes Hertta sanoi, että hänen täytyi mennä kotiin: hänen piti mennä tätinsä luo, joka oli luvannut auttaa häntä aamumyssyn ompelemisessa.

Kun Hertta oli kulkenut pari askelta kadulla, näki hän Saara Turusen tulevan vastaan.

Saara oli käynyt Liisa Marttilan luona; hän olisi tahtonut lainata Liisalta uuden kirjan, mutta Liisa ei ollut kotona. Silloin hän oli aikonut mennä Etan luo, Etalla oli hauskoja kirjoja. Mutta sitten hän muisti, että Etan tänään piti mennä syntymäpäiväkutsuihin.

Ei, ajatteli Saara, parasta kai oli mennä kotiin. Mutta miten hän saisi koko pitkän illan kulumaan? Läksyt hän oli lukenut, ne hauskat kirjat, jotka hänellä itsellään oli, hän osasi melkein ulkoa.

Hän huokasi. Miksi hänen aina oli ikävä? Miksi hän oli niin yksin? Jos hän menisi Eevan luo — pianhan hänen piti kulkea. Eevan oven sivu? Kerran, kauan sitten, hän oli siellä Etan kanssa, ja siellä oli kauhean hauskaa.

Ei, Marja oli tietysti siellä — ja Hertta. Häntä ei ollenkaan haluttanut mennä Eevan luo.

Aivan oikein, tuonhan hän juuri oli arvannut! Tuossahan Hertta tuli — hän hyppi portaita alas. Oli melkein ilkeää nähdä ihmisiä, jotka, aina olivat noin iloisia. Hertta kai luuli, että koko maailma oli ihastunut häneen.

Saara päätti tervehtiä oikein kylmästi. Hän ei aikonut olla samanlainen kuin kaikki muut, hän aikoi näyttää, ettei hän välittänyt Hertasta, hän aikoi —

— Halloo, Saara! huusi Hertta. — Minne sinä olet menossa? Minä saatan sinua vähän matkaa.

Hertan mielestä oli ollut surullista nähdä, miten hylätyn ja synkän näköisenä Saara tuli häntä vastaan. Minkätähden hänen yksin piti olla pahoillaan, kun kaikki muut olivat iloisia?

— Minä menen kotiin, sopersi Saara.

Hänen päätään melkein huimasi. Tässä nyt Hertta — Hertta! — kulki hänen vieressään käsi hänen kainalossaan ja jutteli joululahjoista ja kertoi, että hän oli aikonut mennä tätinsä luo, mutta että se sai jäädä huomiseksi — nyt hän aikoi pistäytyä Saaran luona, Etta oli kertonut, että Saaralla oli muutamia hauskoja kirjoja, joita hänellä, Hertalla, ei ollut. Tahtoisiko Saara lainata hänelle niitä? Oliko hänellä kaakki Ethel Turnerin kirjat — ja Alcottin?

— Voitko sinä käsittää, miksei täällä ole pensioonikouluja niinkuin ulkomailla? huudahti hän. — Saara, eikö olisi ihanaa olla sellaisessa? Niissä tapahtuu aina niin tavattoman paljon — kepposia ja yhdistyksiä ja huonoa ruokaa ja puolueellisia opettajia ja kaikenlaisia muita seikkailuja? Ajattele, me saisimme istua pitkien pöytien ääressä juomassa teetä ja puhumassa ranskaa — ja sitten me saisimme kirjeitä kotoa ja olisimme oikeita todellisia pensioonityttöjä, joista voidaan kirjottua kirjoja!

Niin, tuollaista Saarakin usein oli ajatellut. Oli kovin hauskaa kuulla, että toiset saattoivat ajatella samalla tavalla.

— Mitä huvia yhteiskoulusta on? sanoi Hertta. — Niin, tietystihän siitäkin on huvia — mutta kaikki on niin vapaata, ei mikään ankara opettajatar käy tarkastamassa, että oppilaat tekevät vuoteensa hyvin ja pitävät laatikkonsa hienossa kunnossa, eikä mikään toveri hiivi tervehtimään toista juuri siihen aikaan, jolloin koko koulun pitäisi lukea läksyjään.

— Niin, ja siellä kaikki asuvat samassa talossa! sanoi Saara — ja hänen äänensä oli niin kaihomielinen, että Hertta nopeasti puristi hänen käsivarttaan.

— Pyydämmekö, että äitimme, lähettävät meidät johonkin sellaiseen kasvatuslaitokseen? Eikö tämä ole sinun ovesi? Ei, älä ole levoton, täti ei odota minua, ehkä hän ei edes ole kotona tänä iltana.

Portaissa Saara levottomasti mietti, tarjoaisiko hänen äitinsä mitään Hertalle. Ruokasalin kaapissa oli karamelleja, mutta äiti harvoin tarjosi mitään muille kuin täysikasvuisille…

Hertta niiasi rouva Turuselle, joka tuli eteiseen kuullessaan ääniä.

— Hauskaa, että Saaralle tulee vieraita, sanoi rouva Turunen ystävällisesti.

Tämän syksyn aikana hän oli ajatellut Saaraa enemmän kuin ennen. Hän oli huomannut, että Saara hyvin usein oli yksin — saattoikohan se johtua siitä ikävästä koulujutusta? Ja hän oli ajatellut, että hänen ehkä pitäisi tehdä jotain saadakseen Saaran tovereita viihtymään Saaran kodissa.

Saara oli levoton, hän juoksi huoneeseensa, sytytti sähkövalon, peitti ikkunat ja työnsi nopeasti tohvelit sängyn alle.

— Sinulla on niin hauska huone! sanoi Hertta.

Saara aikoi vastata, ettei se ollenkaan ollut hauska, mutta tuli samassa katselleeksi ympärilleen. Oli tosiaankin totta, että huone oli hauska tänä iltana. Muulloin aina se oli ikävä ja ruma, mutta nyt hänen täytyi myöntää, että se näytti oikein iloiselta ja ystävälliseltä.

Rouva Turunen toi heille kakkua ja hilloa. Hertta kertoi juuri suojelusenkeli-kappaleesta, ja rouva Turunen pysähtyi kuuntelemaan.

— Saara, sinun pitää tulla meille huomenna, sanoi Hertta, me aiomme laittaa varjokuvia, Eeva tulee ja Marja ja Eevan siskot ja veljet ja Anna Helminen.

— Se on tietysti Saarasta hyvin hauskaa, sanoi rouva Turunen.

Mutta Saara oli säikähtyneen näköinen. Hän ei ollut pitkiin aikoihin ollut mukana sellaisessa.

— Lupaa että tulet, Saara! sanoi Hertta.

Ja Saara lupasi. Tuntui niin kummalliselta ajatella, että huomeniltana olisi yhtä ihanan hauskaa kuin tänään.

— Mitä joululahjoja sinä ompelet? kysyi Hertta rouva Turusen mentyä.

— Minä ompelen pöytäliinaa — se on melkein valmis — ja sohvatyynyä ja —

— Näytä! käski Hertta.

Saara veti auki laatikon ja näytti kaikki käsityönsä.

— Isä antaa minulle aina niin paljon joululahjarahoja, selitti hän, ja minulla on täti, joka tulee minun kanssani ostamaan kangasta ja lankoja ja sellaista.

— Sinähän ompelet aivan suurenmoisesti! huusi Hertta. — Kuinka sinä ehdit ommella niin paljon? Minun lahjani ovat aina keskentekoisia, kun minä annan ne.

Saara ajatteli itsekseen, että hänellä tänä syksynä oli ollut aikaa liiaksikin. Hän olisi ehtinyt ommella paljon enemmän, mutta häntä ei ollut haluttanut. Oli hauskempaa lukea kertomuskirjoja, silloin ei muistanut mitään ikävää.

— Tuo pieni liina on kamalan sievä, sanoi Hertta, ja se on sen näköinen, kuin ei siinä olisi työtä ollenkaan. Sellaisesta minä pidän. Kuule — minä tulen tänne jonakin päivänä, niin sinä saat näyttää minulle, miten se ommellaan. Saanko minä?

Tietysti! sanoi Saara.

Hän luuli melkein uneksivansa.

— Minä tulen ensi lauantaina Eevan kanssa, sanoi Hertta.

Hän ei pitänyt kiirettä. Hän katseli Saaran tauluja, selaili hänen kirjojaan, tutki hänen valokuviaan. Vihdoin hän katsoi kelloa ja hypähti seisomaan.

— Äiti raukka soittaa nyt varmasti kaikille tuttaville ja kysyy minua! huudahti hän. — Hyvästi, tämän kirjan minä otan.

— Uskallatko sinä kulkea yksin kotiin? kysyi Saara.

— Minähän asun aivan tässä vieressä. Nyt en löydä puuhkaa — vai niin, tuollahan se on kalossien keskellä. Äiti sanoo, että minun tavarani aina ovat kalossien luona. Tänäänkin, kun minä etsin sormikkaitani, kysyi hän, olinko minä jo etsinyt kalossien joukosta. Minä melkein suutuin.

— No, mistä sinä sitten löysit sormikkaasi? kysyi Saara.

— Kalossien joukosta, tietysti! vastasi Hertta ja katosi.

Illallista syötäessä rouva Turunen monta kertaa katsahti Saaraan. Hän ei ollut tuntea häntä samaksi tytöksi. Saarahan melkein aina istui vaiti! Nyt hän puheli lakkaamatta — »Hertta sanoi», »Hertta arveli», »Hertta tahtoi».

Rouva Turunen ei puhunut paljon. Hän istui mietteissään.

— Kuulehan, Saara, sanoi hän vihdoin, tahdotko sinä kutsua kaikki tyttötoverisi tänne jonakin päivänä — esimerkiksi joululuvan aikana? He voivat saada voileipiä ja jäätelöä niinkuin Penttilälläkin.

— Äiti! Oikeinko totta? huudahti Saara.

Rouva Turunen nyökäytti päätään ja katseli tyytyväisenä Saaraa, joka istui siinä posket punaisina ja silmät ilosta säteilevinä.

Seuraava ilta oli erinomaisen hauska. Saara oli ensin vähän hiljainen, mutta pian hän unohti itsensä ja kävi yhtä iloiseksi kuin muutkin.

Sen päivän jälkeen nähtiin hänet usein Hertan, Eevan ja Marjan seurassa.

— Kuka olisi uskonut, että Saara Turunen olisi niin hauska! sanoi Eeva eräänä päivänä aamiaista syötäessä.

— Minä olen aina, pitänyt Saara Turusesta, sanoi hänen isänsä.

— Isä ei milloinkaan puhu tosissaan, sanoi Eeva. — Mutta nyt minulla on jotakin ihmeellistä kerrottavana.

— Minä en voi syödä ainoatakaan palaa, ennenkuin saan kuulla sen! sanoi insinööri ja laski käsistään veitsen ja kahvelin.

— Koko luokka viettää pikkujoulun Ossi Angerin luona! huusi Eeva. — Eikö se ole ihmeellistä? Kun hän kutsui meidät, niin kaikki ällistyivät niin, ettei kukaan kiittänyt. Sitten — rehtorin tunnilla — kaikki olivat kuin kuumeessa, eikä kukaan osannut sanaakaan. Eikö se ole kamalan hauskaa?

— Kamalan, sanoi insinööri. — Mutta jos sinä nyt söisit vähän, puoli perunaa on ehkä liian heikko aamiainen.

— Kuka voi syödä, kun täytyy keksiä joululahjoja koko luokalle?

— Eikö käy kalliiksi antaa koko luokalle? kysyi insinööri hiukan levottoman näköisenä.

— Eihän, me annamme enimmäkseen vain sellaista, joka ei ole mitään, sanoi Eeva. — Mutta ajatelkaa, Harri Neva kertoi, että Aarne Linturi oli nähnyt jonkun kirjakaupan ikkunassa postikortin, jossa oli se onneton huviretki-saari, ja heti paikalla — eikö se ole Aarnen tapaista? — hän tahtoi ostaa sen ja antaa sen Saaralle! »Eikö ole tarkotus antaa pieniä letkauksia toisilleen?» oli hän kysynyt. Onneksi Harri oli mukana. Mutta tiedättekö, mitä minä annan Ingalle? Pienet käherryspihdit — minä näin niin suloiset pienet pihdit eräässä ikkunassa.

— Pitääkö kaikkien antaa lahjoja kaikille? kysyi Essi.

— Tietysti. Minä en voi nukkua minuuttiakaan näinä kahtena yönä.

— Minä kyllä autan sinua kirjottamaan joululahja-runoja, sanoi insinööri. — Ingalle voit kirjottaa:

Käherryspihdit on nämä,
Nyt loppui lauluni tämä.

Kaikki nauroivat, Juho eniten. Hän ihaili isäänsä yli kaiken.

* * * * *

Eevalla oli kori kädessä, kun hän kaksi päivää myöhemmin nousi sen talon portaita, missä professori Anger asui.

Hän kulki hyvin hitaasti. Jos hän olisi ensimmäinen! Silloin hän ehkä saisi istua kuin seiväs ja puhella professorin kanssa koulusta tai äidistä ja isästä. Hyi!

Mutta pian hän kuuli melua vähän alempaa. Hän kumartui kaidepuun yli. Harri Neva ja Einari Tammela ne siellä laahasivat suunnatonta pyykkikoria, joka oli täynnä paketteja.

— Sinä annat minun vetää koko kuorman, sanoi Einari. — Kas, nyt Etan kahvipannu putoaa!

— Ei, se oli Eevan rauhanpalmu, sanoi Harri.

— Minun mikä? huusi Eeva ylhäältä.

Harri oli vähällä hellittää otteensa ja pudottaa korin maahan.

— Oletko sinä siellä? huusi hän. — Kuka on käskenyt sinua kuuntelemaan toisten ihmisten salaisuuksia?

— Miksi minä saan rauhanpalmun?

— Sen saat tietää sitten. Soita nyt kelloa, me tulemme heti.

Ossi aukaisi. Koko eteinen oli täynnä koreja ja paketteja.

— Terve tuloa! sanoi Ossi. — Melkein kaikki ovat jo tulleet.

Eeva astui saliin, niiasi professorille ja professorinrouvalle ja istuutui sitten Hertan viereen.

— Huh, miten jäykän näköisiä kaikki ovat! kuiskasi Hertta. — Ja pojat seisovat tuolla kuin lammaslauma eivätkä uskalla käydä istumaan!

Ossi katseli levottomana ympärilleen. Kaikki oli niin ikävää. Itse
Harri Nevakaan ei saanut sanaa suustaan, ja tytöt olivat kuin seipäät.
No, nyt tee tuotiin sisään, silloin saatiin jotakin tekemistä!

— Etkö ota kakkua? kysyi hän Harrilta.

— En kiitos! sanoi Harri kohteliaasti.

Tämähän oli kamalaa, ajatteli Ossi. Ei milloinkaan ennen Harri Neva ollut ollut kohtelias hänelle. Ja tuolla Einarilta meni korpunpala väärään kurkkuun — aivan niinkuin Ossilta joskus, kun hän oli sisällä vähän aikaa täysikasvuisten kutsuissa. Ja Hertta istui jäykkänä ja vakavana kuin mikäkin suuri neiti.

No, nyt kaikki olivat juoneet. Nyt oli parasta saada omenat ja muu sisään niin pian kuin suinkin. Sitten voitaisiin heti ruveta heittelemään lahjoja sisään. —

Ensimmäinen lahja sattui Etta Penttilälle. Se oli pillerirasia, ja sen mukana seurasi runo:

Jos näitä syöt, niin muotos vaihtuu:
Kaikki liika haihtuu,
Varsi hienonee ja posket laihtuu!

— En minä enää ole niin kauhean lihava! huusi Etta. — Minä olen laihtunut puoli kiloa tänä syksynä!

— Jos sitä menoa jatkuu, niin sinä pian painat vain yhdeksänkymmentä kiloa, sanoi Harri Neva. — Hei, tässä on taas paketti!

Se oli Marja Normalle, »runoilijakuningattarellemme, Suomen ylpeydelle».

Yleisen riemun vallitessa Marja veti esille vihreästä silkkipaperista tehdyn laakeriseppeleen.

Nyt Ossi oli rauhallinen. Melu kävi hetki hetkeltä kovemmaksi. Jokainen lahja sai aikaan huutoa ja naurua.

Eeva sai rauhanpalmunsa. Pakettiin oli kirjotettuna:

»Jalolle suojelijattarelleni ikuisen kiitollisuuden osotukseksi.

Bamssi.»

Inga Korte sai peilejä, korvarenkaita, hiusvoiteita ja puuterihuiskuja.
Harri Neva sai viisi munalukkoa suunsalpana käytettäviksi, Ossi
Anger sai silmälasit, paperisen tohtorinhatun ja sitäpaitsi kaikilta
opettajilta kunnia-adressin. Hertta sai valerianaa ja Mopen valokuvan.

— Oletteko te varastaneet sen? kysyi hän. — Harri Neva, sinä näytät vähän nololta.

— Hm — niin — minä löysin sen, sanoi Harri epämääräisesti.

— Mistä?

— Älä sinä siitä huolehdi. Eikö kuva ole onnistunut?

— Mistä sinä sen löysit?

— Tuolta! sanoi Harri ja osotti pöydällä olevaa albumia.

— Isän albumista! huusi Ossi.

— Ei hän välitä Mopen kuvasta niin paljon kuin Hertta, sanoi Harri.

— Milloin sinä otit sen albumista? kysyi Hertta.

— Viisi minuuttia sitten.

— Mikä tuosta lapsesta vielä tulee? kysyi Hertta pudistaen päätään. —
Pane Moppe paikoilleen, Ossi.

Saara sai sammakon, joka hyppeli edestakaisin lankaa pitkin. Pakettiin oli kirjotettuna, että sitä tuli katsella tunneilla, sillä »hyvä nauru tunneilla pidentää elämää».

— Mitä kauniita tavaroita sinä saat, Liisa? kysyi Einari Tammela heilutellen monokkelia, jonka hän juuri oli saanut.

— Jalokivisormuksen, sanoi Liisa.

— Mikä kirjotus paketin kuoressa on? kysyi Einari. — »Liisa
Marttilalle, suurelle laulajattarelle, lämpimän ihailun merkiksi.
Italian kuningatar.»

— Miksi minä saan kahvipannun? huusi Etta samassa.

— Minä näin sen puodinikkunassa, ja minusta se muistutti sinua niin ihmeellisesti! sanoi Harri.

— Ja sitten sinulla on niin hyvät emäntätaipumukset, sanoi Rolle Eerola.

— Mistä sinä sen tiedät? kysyi Etta.

— Minä näin sen huvimatkalla, sinä olit ainoa, joka pesit astioita siellä, sanoi Rolle. — Inga varoi käsiään, hän ei koskenut mihinkään, Hertta istui pyyheliina sylissä ja kuppi kädessä ja puhui ja puhui — joskus hän muisti kupin ja pyyhkäisi sitä kerran, sitten hän unohti sen taas — hän pyyhki samaa kuppia puolen tunnin ajan.

— Ole vaiti, Rolle, tässä saat lahjan! huusi Hertta ja heitti hänelle paketin.

Se sisälsi taulun, jonka Harri Neva oli maalannut ja joka esitti Rollea itseään.

— Miksi minun toinen poskeni on sinipunainen? kysyi Rolle.

— Varjo lankeaa sillä tavalla, selitti Harri ylpeästi, ja tukassa on ainakin oikea väri. Sen minä maalasin punaisella musteella.

— Mutta ei minulla ole siniset silmät!

— Niin, ei tosiaankaan taida olla, mutta minulla ei ollut ruskeaa väriä.

Lahjoja sateli yhä kaikille.

— Eivätkö ne jo lopu pian? huokasi Hertta. — Minä en jaksa nauraa enää. Älä aukaise tuota pakettia, Eeva; jos siinä on jotain naurettavaa, niin minä kuolen! Voi!

Ja hän nauroi niin, että kyynelet valuivat pitkin hänen poskiaan, sillä paketissa oli taulu, joka esitti häntä itseään ja Eevaa.

— Kumpainen olen minä? kysyi Eeva innokkaasti.

— Tietysti se, jolla on vaaleampi tukka, sanoi Harri Neva loukkaantuneena. — Etkö sinä tunne omaa itseäsi?

— E-en, en aivan, myönsi Eeva. — Tai kyllä nyt, kun näen nimen tuossa alla.

— Etkö sinä tunne omaa ruskeaa hamettasi? kysyi Harri.

— Se se juuri saattoi minut vähän päästä pyörälle, sanoi Eeva, eihän minulla ole mitään ruskeaa pukua!

— Vai eikö? Sepä kummaa — ruskea, jossa on vaaleansininen kaulus?

— Ei minulla ole sellaista — Liisalla kyllä on.

— Vai niin, sanoi Harri vähän nolon näköisenä, minä aivan muistin, että se oli sinulla.

* * * * *

Rouva Anger meni levottomana miehensä työhuoneeseen.

— Kuulehan, Teodor, mitähän alakertalaiset ajattelevat tästä? kysyi hän.

— Heidän kattokruununsa vapisee varmaankin vähän, sanoi professori, mutta se ei ole vaarallista. Meillä on muulloin niin hiljaista.

* * * * *

— Niin, ja Ossi näyttää pitävän niin hauskaa.

— Eeva, tahdotko sinä kuulla salaisuuden? kysyi Marja ja veti Eevan vähän syrjään. — Minä sain juuri tänään romaanini valmiiksi.

— Romaanisi?

— Niin, etkö muista, minähän luin alun sinulle ja Essille —

— Muistan, mutta minä en tiennyt, että sinä olet jatkanut…

— Se on valmis nyt. Loppu on oikein kaunis. Fanny rupeaa nunnaksi ja katuu koko elämänsä ajan isänsä syntejä.

Samassa rouva Anger käski heidät ruokasaliin voileipiä syömään.

Ossi ehti tuskin ollenkaan syödä itse, hänen täytyi tietysti katsoa, että kaikki toiset saivat ruokaa. Tuolla seisoi Saara Turunen, hän ei. ollut saanut ainoatakaan voileipää.

— Mitä sinä tahdot, Saara? Lohta? Ja pidätkö sinä ranskanleivästä — vai näkkileivästä?

— Kiitos, minä pidän mistä vain, sanoi Saara.

Saara oli ollut niin kummallisen onnellinen koko illan. Ei kukaan näyttänyt muistavan, mitä hän oli tehnyt — itse Rolle Eerolakin oli antanut hänelle lahjan.

— Katsohan Saaraa, kuiskasi Einari Tammela Ossille, hän on kuin uusi ihminen tänä iltana.

Ossi katsoi Saaraan. Niin, se oli totta. Ennen Saara hänestä oli näyttänyt vanhemmalta kuin muut tytöt — Saara oli niin vakava eikä nauranut yhtä usein kuin muut — — — mutta tänä iltana, hän oli yhtä nuoren ja iloisen näköinen kuin hekin.

— Mikset sinä pidä yhtään puhetta, Harri? kysyi Rolf Eerola.

— Oletko hullu — professorihan on täällä!

— Mitä se tekee? sanoi Ossi. — Isä, Harri Neva tahtoisi pitää puheen, mutta ei uskalla.

— Miksei hän uskalla? Minunko tähteni? Silloin minä ensin pidän puheen. Minä toivon, että te hyvin usein tulette tänne ilahduttamaan sydäntämme niinkuin tänä päivänä. — Ja nyt on teidän vuoronne vastata.

Ja Harri Neva rohkaisi mielensä ja vastasi. Ja kun hän kerran oli päässyt vauhtiin, ei mikään voinut hillitä häntä. Hän puhui vuoron mukaan kaikille läsnäoleville. Sitten hän alkoi pitää puheita opettajille, mutta kun hän ehti neiti Ellmaniin, huusi Hertta:

— Ei, Harri, anna Bamssin olla! Sinä kiusaat häntä tarpeeksi tunneilla — minun mielestäni voisit jättää hänet rauhaan nyt.

— Bamssi pitää minusta, sanoi Harri, hän on aivan erikoisesti kiinnittänyt huomionsa minuun.

— Vai niin!

— Tänään hän esimerkiksi sanoi: »Harri Neva ei milloinkaan osaa mitään.» Siitä näkee, että hän tarkasti seuraa minun toimiani.

— Bamssi raukka, sitä hän ei juuri voi olla tekemättä, sanoi Hertta, sinähän meluat koko ajan.

— Kuulkaa Herttaa! Ossi, Aarne, kuulkaa Herttaa! »Sinä meluat!»
Kysytäänpä Bamssilta, kuka luokan oppilaista enimmin meluaa — hahaa,
Hertta!

— Saanko minä tuon lautasen, Harri, nauroi Hertta, ja nyt puhumme muusta. Mitä te aiotte tehdä joululuvan aikana?

— Minä aion nukkua aamuisin, sanoi Etta.

— Silloin luokan ovea varmasti pitää suurentaa joulun jälkeen, sanoi Harri. — Nyt jo sinä töin tuskin pääset siitä läpi, jos olet syönyt vahvan aamiaisen.

— Se ei ole totta! huusi Etta.

— Mitä sinä itse aiot tehdä luvan aikana? kysyi Ossi.

— Syödä, tietysti, sanoi Harri. — Einari menee tanssikouluun. Hän on saanut uuden puvun ja kolme uutta kenkäparia. Hänen pitää oppia kulkemaan lattian poikki ja kumartamaan ja hoitamaan viuhkaa —

— Ole vaiti. Harri, sanoi Rolf Eerola. — Mitä sinä aiot tehdä, Eeva?

— Odottaa jouluiltaa ja sitten nauttia jouluillasta ja sitten muistaa jouluiltaa, sanoi Eeva.

Kaikki nauroivat.

Kun ruoan jälkeen palattiin saliin, kuiskasi Marja Hertalle:

— Luuletko sinä, että professori on samanlainen kuin Etan isä?

— En luule, mutta varminta on kuitenkin lähteä ajoissa. Vähän minun sentään täytyy levätä, minä söin kuusi voileipää ja kaksi annosta jälkiruokaa.

Kaikkien vieraiden mentyä Ossi kysyi äidiltään:

— Oliko sinusta hauskaa, äiti?

— Hyvin hauskaa, vastasi rouva Anger nauraen.

— Niin minustakin, sanoi Ossi ja läksi levolle.

* * * * *

Ja nyt koulu oli päättynyt. Kaikki olivat saaneet todistuksensa, sanoneet hyvästi tovereille ja viimeisen kerran juosseet koulun portaita alas.

Eevan mielestä aika kiiti ohi kuin salama. Essi ja hän ompelivat päivät päästään saadakseen kaikki joululahjat valmiiksi. Ja ennenkuin ehti käännähtääkään, oli aattopäivä jo käsissä.

— Tänään on jouluaatto! Jouluaatto! Jouluaatto! huusivat Juho, Nisse ja
Stiina hyökätessään kello puoli seitsemän aamulla tyttöjen huoneeseen.

Oli suloista tietää, että tänään todella oli jouluaatto!

— Eeva, mitä sinä luulet saavasi? kysyi Essi.

— En tiedä, mutta minä toivon valokuvauskonetta.

— Nouskaa jo, tytöt! huusi Juho. — Te ette ehdi pukeutua illaksi.

— Menkää tiehenne, niin me nousemme, sanoi Essi, uskotko sinä, Eeva, uskotko, että minä saan taikalyhdyn?

— Kuka tietää? sanoi Eeva. — Heitä tänne tuo alushame, ole hyvä!

— Minkätähden joulu oikeastaan on niin hauska? sanoi Essi. — Ei se ole vain lahjojen tähden.

Eeva mietti hetkisen.

— Ehkä sen tähden, että kaikki ovat yhdessä ja että lauletaan ja kuusen tähden, sanoi hän.

— Ehkä, sanoi Essi. — Ihanaa vain on, että tänään on jouluaatto!

Aamupäivä kului nopeasti. Hertta toi lahjoja kaikille, ja kotiin mennessään hänellä oli yhtä monta pakettia korissaan kuin tullessaankin.

— Meidän pitäisi viettää jouluilta yhdessä, sanoi hän, eikö teistäkin?

Kyllä, niin heistäkin,

— Mutta me voimme soittaa toisillemme illalla ja toivottaa hauskaa joulua, sanoi Eeva. — Ja huomenna meidän täytyy tavata, tietysti.

— Tietysti!

Ja nyökäten ja huiskutellen hän katosi.

— Miksi te ette syö, lapset? kysyi rouva Norma päivällispöydässä.

Mutta lapset ajattelivat illallista — lipeäkalaa ja muuta jouluruokaa.

— Kuka nyt voi syödä, kun sydän on täynnä lipeäkalaa ja torttuja? sanoi
Eeva.

— Saattaahan se käydä vähän vaikeaksi, sanoi insinööri. — Muuten äiti ja minä olemme ajatelleet, ettemme tänä vuonna antaisikaan joululahjoja. Nyt on niin kalliit ajat, ja rahat tarvitaan muuhun. Koettakaa nyt kiltisti olla iloisia, vaikka ette saakaan lahjoja!

Lapset nauroivat ihastuksissaan katketakseen, he tiesivät, että isä sanoi noin joka jouluna.

Stiina yksin oli säikähtyneen näköinen. Hän ei muistanut edellistä joulua.

— Eikö Stiina saa mitään lahjoja? kysyi hän katsoen onnettomana ympärilleen.

— Saa kyllä, huusi Eeva, Stiina saa kauhean paljon lahjoja — koko korillisen.

Mutta Stiina näytti vielä epävarmalta.

— Eikö ajat aivan varmaan ole kalliit? kysyi hän.

— Ei ole.

Ja niin päivällinenkin oli ohi. Jo tunnin kuluttua kuusi sytytettäisiin! Eeva istui kirjotuspöytänsä ääressä piirustellen tapansa mukaan kaikenlaisia kuvioita imupaperille.

Oliko hän pannut kaikki lahjat paperiin? Hänen täytyi laskea ne ajatuksissaan. Äidin pöytäliina, isän kirjotuspöytämatto, Juhon kynäkotelo, Nissen pallo, Stiinan pieni nukke, Olgan saippua — kyllä ne kaikki olivat valmiina annettaviksi. Marjan lahjat he olivat vieneet jo eilen.

Hyvä oli, ajatteli Eeva, että hän oli ommellut pienen lahjan Saara Turusellekin. Se oli vain pieni kynänpyyhin, mutta ehkä Saara kuitenkin ilostuisi. Hän oli pistänyt sen Saaran kirjelaatikkoon eilen.

— Eeva, kerro jotakin joulupukista! Me emme jaksa odottaa niin kauhean kauan!

Nisse ja Stiina kiipesivät hänen syliinsä.

— Tulkaa tänne sohvaan, niin minä kerron.

Ja hän kertoi, kunnes rouva Norma aukaisi oven ja sanoi:

— Nyt kuusi sytytetään! Pian kaikki »pimeään huoneeseen» — isän huone on pimeänä.

— Eläköön! Eläköön!

Kaikki hyökkäsivät insinöörin huoneeseen, joka oli salin vieressä. Se oli aivan pimeä, ja kaikki ovet olivat kiinni.

Nyt siis vihdoin oltiin »pimeässä huoneessa»! Eevaa melkein hävetti se, että hänestä kaikki oli niin hauskaa — oikeastaanhan tällainen oli pikkulasten huvia.

— Eläköön, eläköön! kuiskasi Stiina.

Hänen mielensä oli niin jännittynyt, ettei hän voinut huutaa.

Ja nyt — nyt…!

Ovet lensivät auki, ja kaikki syöksivät saliin. Suuri loisto aivan häikäisi, pani pään pyörälle. Silmät, jotka olivat tottuneet pimeään, eivät aluksi erottaneet mitään.

— Kuusi! huusi Nisse äkkiä.

Niin, tuossa se oli — paistavana, täynnä kynttilöitä ja koristeita.
Stiina lenteli ympäri huonetta ja huusi, minkä jaksoi:

— Eläköön, eläköön!

Ja Eevallakin melkein oli itku kurkussa. Oli oikeastaan kummallista, ajatteli hän, että itku pyrki kurkkuun, kun ihminen oli hirveän iloinen — ei joka tavalla iloinen, mutta esimerkiksi näin jouluilta-iloinen.

— Nyt otamme toisiamme kädestä kiinni ja tanssimme kuusen ympärillä, sanoi rouva Norma.

Ja he tanssivat laulaen:

»Joulu tulee joukker-koukker,
Kaikki lapset heikker-keikker.»

Sitten rouva Norma istuutui pianon ääreen, ja laulettiin pari joululaulua. Ja sitten — sitten kaikki oli kuin unta vain. Toinen ilo seurasi toista, niitä ei jaksanut laskeakaan. Teetä ja kakkuja ja karamelleja, suurenmoisia lahjoja — juuri ne, joita oli toivonut — valokuvauskone ja taikalyhty ja paljon muuta. Puheltiin ja naurettiin ja riemuittiin, Eevan pöytäliina oli erinomainen, Juhon huonosti ommeltu lahja »liikuttava».

Ja sitten tuli illallinen: lipeäkalaa ja kinkkua, puuroa ja torttuja.

— Isä, sanoi Juho ruoan jälkeen onnellisena ja väsyneenä, ei kai mikään ole ihanampaa kuin olla niin kylläinen, ettei jaksa liikkua?

— Eikö olisi vielä ihanampaa panna maata? kysyi insinööri merkitsevästi.

Ja Juho näytti olevan samaa mieltä. Kaikki sanoivat hyvää yötä toisilleen, ja niin jouluilta oli ohi.

Valo oli sammutettu, ja huoneessa oli hiljaista.

— Hyvää yötä, Eeva.

— Hyvää yötä, Essi.

Eevan pää painui raskaasti tyynyn varaan. Hän tunsi, että hän heti nukkuisi. Ja huomenna herätessään hän omistaisi erinomaisen hienon valokuvauskoneen, ja heti aamiaisen jälkeen Hertta ja Marja olivat luvanneet tulla…

Eeva nukkui.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK EEVAN LUOKKA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- EEVAN LUOKKA

- SISÄLLYS:

- KOLME YSTÄVYSTÄ JA ESSI.

- KAUHEA TAPAHTUMA.

- ETAN KUTSUT.

- SAIRAITA JA KÖYHIÄ.

- HERTAN LUONA.

- HUVIRETKI.

- VAIKEITA AIKOJA.

- VIHREÄ HAME.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE