Ihinen ja peto
Date: 2025-07-02T00:00:00+00:00
Keywords: Animals -- Anecdotes

The Project Gutenberg eBook of Ihinen ja peto

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ihinen ja peto

Author: Samuel Scoville

Translator: Väinö Nyman

Release date: July 1, 2025 [eBook #76424]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Kirja, 1929

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76424

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK IHINEN JA PETO ***

language: Finnish

IHMINEN JA PETO

Kirj.

Samuel Scoville, Jr.

Englanninkielestä ["Man and Beast"] suomentanut

Väinö Nyman

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1929.

SISÄLLYS:

Punainen Rooi
Kolme, jotka kohtasivat toisensa jälleen
Hunajaa
Karsikkopuu
Timarti
Babirussa
Khambu
Lodi
Vuoriston pahahenki
Pelkuri
Maanalainen
Surma
Valkoinen tiikeri

PUNAINEN ROOI

Järkevänä ja julmana kuin iso veljensä susi, viekkaana ja nopeana kuin pieni serkkunsa kettu, mustaselkä sakaali kulki tasangon poikki kuin pilven varjo. Sen piti erityisistä syistä kiiruhtaa kotiin sinä iltapäivänä, todellisuudessa yhdeksästä erityisestä syystä, koska rouva Mustaselkä ei kannattanut lasten luvun rajoittamista. Lukuunottamatta tätä liikkuvaa olentoa kaikki näytti vaipuneen uneen Etelä-Afrikan auringon paahteessa. Tasangoilla on kuitenkin aina joitakin sellaisia olentoja, jotka eivät milloinkaan nuku, vaan vaanivat äänettöminä ja murhanhimoisina kuin kuolema itse.

Kun sakaali kiersi punaisen kallion ympäri, joka hehkui kuumana kuin kamiina, sen sierainten ihmeelliseen verkostoon siivilöityi kuvottavaa myskin hajua, niin heikkoa, että metsänväestäkään vain harvat olisivat vainunneet sen — ja kuitenkin se sai nopean eläimen pysähtymään, jähmettymään paikoilleen kuin kiveksi muuttuneena. Mustien turmaliinien tavoin kimaltelevilla silmillään se tarkasteli jokaista ruohomätästä, jokaista ympärillään olevaa kuivunutta sananjalkapensasta, voimatta kuitenkaan huomata mitään, mikä olisi uhannut sen turvallisuutta. Melkein varmana siitä, ettei sitä huolimatta vainuamastaan hajusta ollut mikään vaara uhkaamassa, se jo kohotti toista etujalkaansa lähteäkseen jatkamaan matkaansa, kun tuulen henkäys jälleen kantoi sen sieraimiin saman hajun ja saman viestin: »Ole varuillasi! Ole varuillasi!»

Hetkisen sakaali seisoi kuin paikalleen jähmettynyt setteri, toinen etujalka ilmassa, tuuhea häntä suorana ja ohut kuono suunnattuna uhkaavaa vaaraa kohti, jonka se tunsi, mutta jota se ei nähnyt. Kun se sitten painoi päänsä alemmaksi, se huomasi katselevansa suoraan kahteen kauhean valkoiseen silmään ja niiden soikeihin teriin, jotka kiiluivat kuin lasipalaset hiekasta, johon ne olivat hautautuneina tuskin kuuden jalan päässä siitä. Näiden tuhoa ennustavien luomettomien silmien takaa näkyi hiekalla kiemurassa luonnoton ruumis, jota koristivat komeina kirjauksina seepianruskeat vinoneliöt, rikinkeltaiset ympyrät ja kahdeksikon muotoiset tummat granaatit.

Nelijalkaisen pedon julma katse kesti hetkisen käärmeen verta hyydyttävää tuijotusta, mutta ei ainoakaan imettäväinen voi masentaa katseellaan gaboonilaista kyytä. Kun sakaalin täytyi kääntää silmänsä pois, ponnahti hiekalla lepäävä hirveä pää taaksepäin, kunnes se kosketti luonnottoman, jännittyneen ruumiin kiemuraa. Sitten julmat leuat aukenivat selkoisen selälleen, ja valkoisen kitalaen reunasta työntyi esiin kaksi liikkuvaa myrkkyhammasta kuin käyrää, välkkyvää neulaa, ja samassa silmänräpäyksessä käärme iski. Kuin heittokeihäs sen iso ruumis syöksyi eteenpäin niin nopeasti, että se näytti ilmassa pelkältä epämääräiseltä väriläiskältä. Ainoastaan se seikka pelasti sakaalin hengen, ettei se ollut astunut aloittamaansa askelta, sillä kun käärmeen kirjava ruumis iski maahan, leuka ja myrkkyhampaat olivat vain muutaman tuuman päässä mustaselän kuonosta.

Murhanhimoisen sukunsa koko viekkaudella ja nopeudella käärme oli tehnyt aloitteen kaksintaistelussa elämästä ja kuolemasta ja menettänyt sen. Nyt oli sakaalin vuoro. Osoittaen rohkeutta, jota monelta suuremmalta pedolta olisi puuttunut, mustaselkä syöksyi, käärmeen yrittäessä uudelleen kiertyä kiemuraan, sen kimppuun nopeasti kuin salama. Sen toinen känsäinen käpälä painautui lujasti litteän pään päälle, toinen naulasi paksun ruumiin maahan kiinni, ja ennenkuin raivostunut käärme pääsi irroittautumaan, sakaali oli moneen kertaan lävistänyt sen suomuisen nahan terävillä hampaillaan. Kiemurrellen ja luikerrellen käärme sähisi hirmuisesti, ja sen litteän pään kuviot supistuivat ja laajenivat, niin että näytti siltä kuin käärme olisi irvistellyt viholliselleen. Mutta juuri kun sen voimakas ruumis oli pääsemäisillään luiskahtamaan sakaalin raskaina painavien käpälien alta, mustaselän veitsenterävät hampaat lävistivät myrkyllisen matelijan selkärangan, jolloin se heti meni hervottomaksi ja oli aivan avuton. Kuoleman uhkaus, joka oli leimunnut noissa umpeen menemättömissä hopeanvalkoisissa silmissä, himmeni ja sammui vähitellen. Taistelu oli päättynyt. Sakaali ei kuitenkaan hetkeksikään irroittanut otettaan, ennenkuin käärmeen hirvittävä pää oli irti kiemurtelevasta ruumiista. Sitten se, heilauttaen raskaan ruumiin selkäänsä, lähti jatkamaan keskeytynyttä matkaansa.

Kymmenen minuuttia myöhemmin se katosi akaasian niukkaan varjoon tuskin huomattavaan koloon ja kierteli toisiaan leikkaavien käytävien kautta soikeaan holviin, jonka pohjalla oli kuivaa ruohoa ja jossa yhdeksän pyöreää, pehmeää, nälkäistä penikkaa tervehti sitä iloisesti vikisten. Ne oli vieroitettu vasta edellisenä päivänä ja nyt ne saivat ensimmäiseksi tukevaksi ateriakseen syödä kyllikseen tasangon kaikkein myrkyllisimmän käärmeen lihaa.

Siitä päivästä alkaen ei sakaalivanhemmista kumpikaan enää astunut jalallaan luolaan, vaikkakin toinen oli aina vartioimassa jossakin lähellä pensaikossa. Alussa ne toivat saaliinsa luolan suulle; milloin kaniinin kokoisen sokerirotan, milloin afrikkalaisen riekon, kalliomurmelin tai jyrsijän, joka puree kuin kärppä ja hyppää kuin kirppu Mutta olipa saaliina mitä tahansa, jokin odottavista penikoista sieppasi sen aina suuhunsa ja laahasi suureen alhaalla sijaitsevaan arkihuoneeseen, jossa kaikki yhdeksän hiljaa ja vihaisesti murahdellen jakoivat saaliin keskenään.

Eräänä iltana penikat kuulivat taaskin ulkoa tuttua hiljaista hillittyä haukuntaa, joka merkitsi: »Päivälliselle!» Ryömien toistensa yli ne tulivat luolan suulle, mutta siellä ei näkynytkään mitään. Mutta ne kuulivat vieläkin kutsun, ja niiden tarkkaan pieneen kuonoon tunkeutui vasta tapetun riistan heikkoa, lämmintä hajua. Nuuskien nälkäisesti työntyi yhdeksän teräväkuonoista päätä ensi kerran luolan ulkopuolelle ja vainusi, että ruokaa oli jossakin kauempana.

Vihdoin uskaltautui poikueen isoin ja rohkein pois luolasta uuteen maailmaan. Se näytti siitä niin merkillisen autiolta ja tyhjältä. Punaisen maakaton asemesta, joka oli niin matalalla, että siihen ylettyi koskettamaan, häämötti ylhäältä tähdekäs taivas Epäselviä hahmoja keinui ja kahisi yötuulessa, ja villejä, kimeitä ääniä kuului ylhäältä, raakkui läheisessä viidakossa ja kantautui vaikeroivina ja valittavina päivän paahtamalta tasangolta.

Se oli seikkailijalle liikaa, ja se kääntyikin jo palatakseen takaisin, kun läheisyydessä piileskelevän mustaselkänaaraksen hiljainen rohkaiseva kutsu kuului vielä kerran ja herkullista ruoan hajua löyhähti kuivasta lehtikasasta parin kolmen metrin päässä luolan suusta. Penikan jännittynyt pieni ruumis värähteli kiihkosta kuin äänirauta, ja se hiipi askel askeleelta kasaa kohti kahdeksan mustan silmäparin seuratessa sen kulkua.

Penikka ei ollut milloinkaan ennen metsästänyt eikä nähnytkään mitään sellaista, mutta ei ainoakaan sen sakaali-esi-isistä olisi väijynyt saalistaan taitavammin kuin tämä pikku pedonalku väijyi tuota lehtikasaa sinä yönä. Se hiipi tuuma tuumalta sitä kohden, riistan hajun käydessä yhä voimakkaammaksi. Sitten se kyyristyen äkkiä ponnahti ilmaan, ja seuraavassa silmänräpäyksessä se oli vihaisesti muristen upottanut pienet hampaansa lihavaan kalliomurmeliin, jonka emo Mustaselkä oli tappanut ja piilottanut lehtien alle harjoittaakseen penikoitaan.

Nähtyään urhoollisen penikan pääsevän voitolle kuolleesta murmelista muutkin poikueen jäsenet rohkaisivat mielensä, hyökkäsivät ulos ja jakoivat saaliin jäännökset sen kanssa.

Kun ne raastoivat ja pureskelivat ja jyrsivät saalistaan, tuli perheen emäkin esille ja tarkasteli ylpeänä niitä, päätellen luultavasti kaikkien muiden sakaaliäitien tapaan, että hänen lapsensa olivat koko tasangon parhaimmat, rohkeimmat ja reippaimmat penikat.

Mutta juuri silloin, kun pieni poikue lopetteli päivällistään, tapahtui jotakin, mikä täydellisesti muutti toisenlaiseksi tämän merkillisen uuden maailman, jonka ne vastikään olivat löytäneet. Kaukana mustan sinipunervan taivaanrannan yläpuolella näkyi heikkoa kajastusta, ja itäinen taivas alkoi hohtaa hopeakenttänä, johon kaukaiset puut muodostivat seepianruskeita läikkiä. Sitten äkkiä maan laita alkoi kiiltää kuin kultainen päärme, ja hunajanvärinen kuu vieri hitaasti taivaalle. Sen valossa etelän kirkkaat tähdetkin, kuten Centaurin Bangula ja Etelän Ristin Adena, jopa itse suuri Canopuskin vaalenivat ja himmenivät. Kun varjojen maailma muuttui hyytyneen kullan satumaaksi, isä sakaali aloitti läheisessä viidakossa heimonsa yölaulun.

Alkaen hiljaisella, matalalla valituksella se nousi puoli oktaavia, kunnes pääsi jylisevään crescendoon, joka vaiensi hyenojenkin mielettömän naurun. Sitten sen puoliso liittyi lauluun, ja vuorotellen yhtyivät siihen penikoidenkin kimeät äänet Ylös ja alas, eteen- ja taaksepäin, nämä villit äänet värisivät nousevan kuun valossa kunnes laulajia kohti liiteli varjo, josta kiiluivat vihaiset silmät, punaiset kuin sula kupari. Sillä hetkellä perheen pää oli nähtävästi syventynyt merkillisen läpitunkevan ulvontansa huippukohdan tulkitsemiseen. Järkevä sakaali on kuitenkin oppinut tietämään, että valppaus niin yön kuin päivänkin joka hetkenä on hengen hintana tasangolla, koska kaikki ajattelemattomat siellä joutuvat surman suuhun. Niinpä tapahtui, että juuri varjon liitäessä kohdalle, vanha sakaali keskeytti laulunsa äkkiä ja päästi lyhyen haukahduksen, mikä sen rodulla on vaaran merkki.

Nopeasti kuin tuulen heilauttaman oksan varjot penikat livistivät niiden ja luolan välisen alueen poikki, samalla kun ylhäältä kuului sellaista ääntä, kuin joku olisi särkenyt pähkinöitä. Siellä pimeässä vaaniva kuolema, iso huuhkaja, napsutteli vihaisesti käyrää nokkaansa, kunnes syöksyi poikueen viimeisen kimppuun. Juuri kun sen käyrät kynnet olivat tunkeutua syvälle penikan selkään, urossakaali hyökkäsi sitä vastaan selkäkarvat pystyssä. Pensaikosta kuului kahinaa, ja seuraavassa silmänräpäyksessä seisoi puoliso sen vieressä; sen hampaat kimaltelivat kuin valkoiset tikarit sen muristessa linnulle, joka oli uskaltanut uhata sen penikoita. Sellainen ylivoima oli jo liikaa julman huuhkajankin karaistuneelle rohkeudelle. Napsauttaen nokkaansa vielä kerran se häipyi pimeään.

Muutamia päiviä myöhemmin emo Mustaselkä kutsui penikkansa ulos niin hyvin päivällä kuin yölläkin, ja jälleen sama penikka johti toisia. Kun se livisti tuon viittäkymmentä metriä leveän alueen poikki, joka oli luolan ja sen päivällisen välissä, vanha sakaali katseli sitä hämmästyneenä. Kaikilla sen veljillä ja sisarilla oli ruskeankeltaiset kyljet ja hopeanmusta selkä, mistä niiden heimo oli saanut nimensä, mutta jostakin merkillisestä sattuman oikusta poikueen johtaja oli kuin susi-esivanhempien jälkeläinen. Se oli lähes kolmattaosaa isompi kuin muut penikat ja niin punainen kuin punainen kettu, eikä sen ruumiissa ollut ainoaakaan mustaa karvaa. Se näytti myös perineen kokonsa ja värinsä mukaisen rohkeuden ja sellaisen ripeyden, joka vielä jyrkemmin erotti sen sukulaisistaan. Mutta huolimatta sen väristä, emä hyväksyi sen todelliseksi rooiksi, kuten hollantilaiset nimittävät mustaselkiä, ja siitä päivästä alkaen se alkoi opettaa sille ja muille pennuilleen niitä elämän ja kuoleman läksyjä, joista jokaisen eläimen täytyy olla täydellisesti perillä, joka haluaa elää koko ikänsä tasangolla.

Siispä sakaaliemo opetti pennut pensaikossa, jota suojelivat tuulenkaadot ja kuuden tuuman pituisista piikeistä muodostuneet säleiköt, valkoiset kuin vaalenneet luut. Ne oppivat käyttämään juomavetenään kaktuksien ja erämaan meloonien kullankeltaista mehua, ja kun ruokaa oli vähän, tulemaan toimeen päiväkausia vatsa tyhjänä. Se opetti niitä pelkäämään ylhäältä kuuluvaa siipien havinaa ja maasta kuuluvaa sihinää, jotka molemmat ennustivat pienille sakaaleille kuolemaa. Ne oppivat tietämään senkin, että peloittavan myrkyllinen sarvikyy väijyy tavallisesti kuumassa hiekassa, siihen silmiään myöten hautautuneena, että maasika, jolla on muulin korvat, suden pää ja kengurun jalat, on vaaraton, mutta että mesimäyrä, ainoa eläin koko maailmassa, jonka selkä on harmaa ja vatsa musta, on jätettävä rauhaan, Samoin on asian laita pitkäjalkaisiin servaleihin, isoihin punaisiin kissoihin nähden, ja penikoiden piti erittäinkin varoa täplikästä kuolemaa, leopardia. Ne oppivat tietämään, että vaikka juovikas maasusi onkin sakaalia paljoa suurempi, se on tosiasiassa hampaaton ja haluton taisteluun, sekä että hyenat ovat huolimatta hirveistä leuoistaan, joilla voi purra vaikka kiven murskaksi, arkoja pelkureita. Faaraorotat ja genettikissat ovat oivallista riistaa, jos väijyjä vain on kyllin nopea sieppaamaan kynsiinsä sellaisen eikä välitä muutamista salamannopeista puraisuista. Lopuksi ne oppivat sen ensimmäisen ja viimeisen ehdon että niiden koko ajan täytyi olla varuillaan ja silmät auki.

Asuessaan vielä luolassaan pieni perhe sai tutustua kaikkein verenhimoisimpaan, julmimpaan ja vaarallisimpaan elävistä olennoista — ihmiseen. Koettaessaan hankkia nälkäiselle perheelleen parisenkymmentä naulaa lihaa päivässä urossakaali oli tunkeutunut muutamien mailien päässä sijaitsevaan uudistaloon ja tuonut sieltä muutamia kananpoikia ja pari angorakiliäkin Maanviljelijä tiesi sellaisen häikäilemättömyyden merkitsevän, että jossakin lähistöllä majaili sakaaliperhe, ja pitkään haettuaan hän löysikin luolan.

Varhain eräänä aamuna, kun taivas oli ylt'yleensä sininen ja kullanvärinen ja kun aurinko loisti kuin majakka juuri taivaanrannan yläpuolella, mustaselän perhe heräsi maan kaivamiseen ja koirien haukuntaan, joita mustat ja valkoiset metsästäjät olivat tuoneet mukanaan. Mutta kaikissa sakaalien luolissa on takaovikin. Metsästäjät tiesivät sen ja tutkivat paikkaa tarkkaan, kunnes löysivät ja tukkesivat pari pientä aukeassa tasangossa näkyvää aukkoa. Mutta sitä he eivät kuitenkaan tienneet, että vanha viekas sakaali-isä oli kaivanut ne vain näön vuoksi ja kätkenyt todellisen pakoaukon keskelle tiheikköä.

Kun penikat kuulivat kuoleman lähestyvän niitä pimeässä, ne livahtivat kuin varjot käytävään ja ryömivät vuorotellen okaisten mimosapensaiden väliin, missä ne kohtasivat molemmat vanhat mustaselät, jotka olivat levottomina hiiviskelleet luolan läheisyydessä. Tällä kertaa Punainen Rooi, joka oli sisaruksiaan urhoollisempi, poistui viimeiseksi luolasta. Kun metsästäjien äänet alkoivat kuulua lähempää, se kiiruhti toisiaan leikkaavien käytävien kautta liittyäkseen veljiensä joukkoon, mutta silloin tapahtuikin jotakin kauhistuttavaa.

Kun se aikoi lähteä ryömimään pitkin kapeaa käytävää, joka johti turvaan, se huomasi olevansa liian iso mahtuakseen aukosta. Kaivaen hurjasti käpälillään se alkoi suurentaa sitä, mutta ei ollut enää aikaa. Lapioiden kolahtelu alkoi kuulua yhä selvemmin sen takaa, ja ennenkuin se olisi ehtinyt kaivaa itselleen tien ulos vapauteen, miesten ja koirien kirjava joukko olisi saanut sen kiinni.

Silloin jokin vainotuilta varhaisemmilta sukupolvilta periytynyt itsesäilytysvaisto tuli sille avuksi. Ei kukaan ollut opettanut sille maan alla asuvien viimeistä keinoa, mutta se oli tänä epätoivon hetkenä yhtä tyyni kuin vanha ja kokenut sen rotuun kuuluva olisi ollut. Kiiruhtaen takaisin sellaiseen kohtaan, jossa käytävä teki mutkan, se kaivoi sen seinään juuri mutkan taakse niin ison kuopan, että sen notkea täyteläinen ruumis mahtui siihen. Sitten se raapien maan takaisin kaikilla neljällä käpälällään sai aukon suun suljetuksi viimeisessä silmänräpäyksessä.

Noudattaessaan käytävän suuntaa metsästäjät sivuuttivat mutkan koirien vainuamatta sakaalia, jonka erotti niistä vain kuuden tuuman vahvuinen löyhä maakerros. Makuupaikassaan Punainen Rooi saattoi kuulla kaivajien huutoja ja kiroilemista heidän tullessaan aukolle, josta perheen muut jäsenet olivat paenneet. Vasta sitten kun äänet olivat häipyneet kuulumattomiin, Punainen Rooi kaivautui esille piilopaikastaan ja livahti pois liittyäkseen toisiin, jotka olivat piiloutuneet tiheimpään pensaikkoon.

Sen päivän jälkeen eivät pojat milloinkaan enää palanneet hajoitettuun luolaansa, vaan elelivät aukealla tasangolla vanhojen sakaalien silmälläpidon alaisina ja vartioimina, jotka opettivat niille erämaiden kaiken viekkauden ja viisauden.

Melkein heti sen jälkeen kuin ne alkoivat asua aukealla tasangolla, vanhat sakaalit opettivat niille joukkometsästystä. Ne aloittivat kääpiöantiloopista, duikerista, joka on lautasten kohdalta vain parin jalan korkuinen eikä paina tuskin kymmentä kiloa. Vanhempien ohjatessa nuoret mustaselät hajaantuivat ketjuun ja kiitivät tasangon poikki, kunnes jäniksen tapaan ruohikkoon piiloutunut kääpiöantilooppi, jolla on ohuet neulanterävät sarvet, syöksähti esille kätköstään. Kuin pommi se ponnahti ilmaan ja suuntasi kulkunsa lähintä tiheikköä kohti ja pomppi kuin kumipallo yli pensaiden, voidakseen pitää takaa-ajajansa näkyvissään. Ehdittyään pensaikkoon se sukelsi tiheään lehvistöön ja tehden suoran kulman alkoi kulkea polvissa läpi pensaikon, kunnes luuli päässeensä piiloutumaan niin hyvin, ettei sitä mikään voinut löytää. Kuin kettukoirakatraan johtaja vanha urossakaali vei penikoistaan puolet viidakon läpi suoraan pienen antiloopin piilopaikkaan, sen terävän vainun milloinkaan erehtymättä suunnasta, toisenpuolen jäädessä vartioimaan viidakon laitoja ja emä Mustaselän sijoittuessa kauaksi tukimieheksi siltä varalta, että antilooppi ehkä murtautuisi toisen puolustuslinjan läpi. Yhä uudestaan takaa-ajettu eläin ponnahti pakoon aivan lauman edestä ja hyökkäsi aukealle, mistä yksi tahi useammat vartiossa olevat sakaalit karkoittivat sen takaisin. Vihdoin se pääsi pujahtamaan huonosti vartioidusta paikasta ja syöksyi vilahduksessa vihollisketjun läpi ja kiiti sitten tasangon poikki, emäsakaalin enää ollessa sen ja vapauden välissä. Kun tämä lähestyi, se pysähtyi paossaan valmistautuen pujahtamaan naarassakaalin ohi sellaisilla salamannopeilla käännöksillä, joista duikeri on tunnettu. Mutta juuri kun se hiljensi vauhtiaan, vilahti läheisen pensaan takaa jotakin ruskeaa, ja Punainen Rooi syöksyi antiloopin niskaan hämmästyneen emänsä odottavien leukojen edessä.

Myöhemmin lauma oppi metsästämään suurempaa punaista antilooppia, jonka rengasmaisin kohoutumin varustetut sarvet taipuvat eteenpäin ja joka ahdistettuna piiloutuu vesikuoppiin niin syvälle, että vain sieraimet ovat näkyvissä. Vihdoin koitti sellainenkin päivä, jolloin sakaalit erottivat johtajahärän nopeiden säiläantilooppien laumasta. Sellainen iso eläin on lautasiltaan viiden jalan korkuinen, ja sen komeat käyrät lähellä toisiaan sijaitsevat sarvet ovat terävät kuin pistimet; niitä pelkää leijonakin. Säiläantilooppi-uros oli niin nopea ja kestävä, että viekkaat sakaalivanhemmat tavoittivat sen vasta myöhään iltapäivällä ajettuaan sitä moneen vuoroon. Kun se ryhtyi pitämään puoliaan, oli mustaselkien koko rohkeus ja taito tarpeen sen kaatamiseen, ja lopussa juuri Punainen Rooi iski jälleen ensimmäisenä hampaansa sen kurkkuun.

Siitä päivästä alkaen Punainen Rooi alkoi metsästää yksinään, ja toisetkin noudattivat kukin vuorostaan sen esimerkkiä, kunnes koko lauma hajaantui n. sadan neliömailin laajuiselle tasangolle. Tämän jälkeen toveruus oli lopussa, ne eivät enää tunteneet toisiaan.

Jonkin ajan kuluttua sakaaliperheen hajaantumisesta rupesi villin väen keskuudessa raivoamaan nälänhätä, jollainen silloin tällöin sattuu tasangolla. Laitumet paahtuivat paljaiksi, monet ruohonsyöjät muuttivat muualle, riistaa oli vähän ja sekin kovin arkaa. Mustaselän perheen hajaantuneiden jäsenten oli pakko henkensä pitimiksi syödä sammakoita, toukkia, sisiliskoja ja muita nälkäannoksia. Vain Punainen Rooi, joka oli nyt kookkaampi maasutta, halveksi moista ravintoa. Kun se lopulta ei itse enää löytänyt riistaa, se uskalsi ruveta »kärkkyjäksi».

Valkoiset miehet, jotka tekevät johtopäätöksiään, ovat tuhat vuotta luulleet kaikkien sakaalien seuraavan leijonaa sen metsästysretkillä. Jo kauan sitten bushmannit, järkevät mustat kääpiömetsästäjät, jotka tietävät villistä väestä enemmän kuin muut ihmiset, koska he elävät niiden parissa, saivat selville, että vain urhoollisimmat ja järkevimmät sakaalit uskaltavat seurata eläinten kuninkaan jälkiä. Kaikkien niiden, jotka tahtovat saada osansa kuninkaan tappamasta riistasta, täytyy kulkea kuolema kupeellaan, koska leijona herkeämättä vaanii jokaista kutsumatonta vierasta, joka syö itsensä kylläiseksi sen pöydästä; ja vaikk'ei kärkkyjän tarvitsekaan kärsiä puutetta eläessään, sen elämä saattaa tosiaankin muodostua hyvin lyhyeksi.

Valittuaan komean mustan leijonan isännäkseen Punainen Rooi pani henkensä alttiiksi jokaisella metsästysretkellä.

Tämä tarkasti rajoitettu leijonan ja sakaalin välinen toveruus alkoi erään seebran taposta. Eräänä paahtavan kuumana iltapäivänä muuan tuollainen viisas kesytön juovikas eläin suuntasi kulkunsa myötätuuleen kohti akaasiametsikköä, jonka varjo loi kuivuneelle ruoholle tummia läikkiä. Kun yksinäinen olento lähestyi puita, irtaantui äkkiä keskeltä katvetta tumma hahmo, joka osoittautui mustaksi leijonaksi, ja syöksyi sitä kohti kuin salama. Verrattomana kilpajuoksijana seebra kääntyi oitis ja lähti kiitämään pakoon tasangon poikki.

Onnettomuudeksi ei mikään eläin, lukuunottamatta pitkäjalkaista metsästävää leopardia, jaksa laukata kahtasataa metriä nopeammin kuin takaa-ajava leijona. Pitkillä vaivattomilla hypyillään tasangon Musta Kuolema kiiti kolme jalkaa samalla aikaa kun seebra kaksi ja sai sen kiinni ennen kuin oli päättänyt pitkän syöksysarjansa, johon leijona hyökätessään melkein aina lopettaa takaa-ajonsa. Pudottuaan pakenevan eläimen selkään tuo suuri kissa ojensi toisen voimakkaan etukäpälänsä ja väänsi seebran pään sivulle katkaisten heti sen kaulan; sitten se tarttui hirvittävillä leuoillaan uhrinsa raskaaseen ruumiiseen, laahaten sen takaisin varjoon, nauttiakseen sen siellä kaikessa rauhassa.

Kesken ateriansa tasangon musta kuningas sattui kohottamaan päätään parhaiksi nähdäkseen ruskean varjon katoavan pensaikkoon, jolloin se totesi, että sen tämän jälkeen täytyi metsästää kahden puolesta, ellei sen onnistuisi tappaa tahi karkoittaa pois tuota kärkkyjää. Kamalasti murahtaen se painoi päänsä alas, kunnes suuri harja muodosti kehän sen ympärille. Sitten se paljastaen kaikki terävät hampaansa karjaisi uhkaavasti vertahyydyttävän haasteensa, joka tähän saakka oli aina karkoittanut kaikki sen tapaamat eläimet. Mutta omituista kyllä sillä ei näyttänyt olevan mitään vaikutusta tuohon kärkkyjään, joka kieltäytyi lähtemästä hurjaan pakoon.

Murahtaen hurjasti leijona palasi ateriansa ääreen ja syödessään vartioi leimuavilla silmillään sakaalia. Kun tuo kylmäverinen ruskea peto ryömi lähemmäksi, musta hallitsija ponnahti ilmaan karjaisten toisen kerran hirvittävästi ja hyökkäsi kuin lumivyöry Punaista Rooita kohti. Leijonan vauhti lyhyellä matkalla on suurempi kuin sakaalin ja jos vain viimemainittu olisi hätäytynyt silmänräpäykseksikään, se olisi menettänyt henkensä. Mutta hätäytyminen oli sellaista ylellisyyttä, johon Punaisella, Reoilla ei ollut milloinkaan varaa, ja vaikka se kiitikin eteenpäin niin kovaa vauhtia kuin suinkin pääsi, se piti kuitenkin olkansa yli silmällä takaa-ajajaansa. Juuri kun leijona oli päässyt melkein iskumatkan päähän, sakaali kääntyikin äkkiä ja kiiti samassa halki tasangon toiseen suuntaan. Leijonan jalat olivat liian pitkät niin jyrkkien käännösten tekemiseen; ennenkuin se ehti hidastuttaa vauhtiaan sen verran, että pääsi kääntymään sakaalin perään, tämä oli jo päässyt monta metriä edelle. Sama toistui yhä uudestaan. Joka kerta kun leijona oli saavuttamaisillaan tuon notkean nopean olennon, tämä pääsi jyrkällä käännöksellä tahi ristihyppäyksellä pitkän matkan päähän.

Jättiläiskissa ajoi takaa koiraa, edestakaisin poikki tasangon. Punainen sakaali olisi milloin tahansa päässyt turvaan viidakkoon, jossa leijona ei olisi voinut seurata sitä, mutta se piti parempana panna henkensä nopeutensa ja ovelien syrjähyppyjensä varaan. Ja se voitti, sillä leijona luopui vihdoin takaa-ajosta ja palasi äreänä päivällisensä ääreen. Lopetettuaan ateriansa se poistui keinuvaan tapaansa, niinkuin sen on tapana tehdä, kun sillä ei ole kiirettä mihinkään. Kuljettuaan ohi puun painautui se äkkiä pitkäkseen korkeaan ruohoon ja katosi silmänräpäyksessä näkyvistä. Piilostaan se katseli, kuinka sakaali lähestyi raatoa niin turvallisesti kuin jos se itse olisi tappanut seebran, ja kuinka se valmistautui aloittamaan herkullista ateriaansa.

Erinomaisen huolellisesti ja kärsivällisesti, jotka ominaisuudet ovat tehneet leijonasta niin kuuluisan metsästäjän. Musta Kuolema alkoi väijyä sakaalia, mutta tulos oli aina sama. Säännöllisesti kävi niin, että kun leijona oli päässyt niin lähelle kuokkavierastaan, että juuri aikoi syöksyä sen niskaan, sakaali pyörähti rauhallisesti, mutta nopeasti päivällispöydästään aukealle tasangolle, missä leijona ei voinut saavuttaa sitä; sen se jo oli oppinut näkemään.

Tällainen oli tämän metsästystoveruuden alku, joka oli hyödyksi sakaalille, mutta toivottomaksi kiusaksi leijonalle. Hiljaa, nopeasti ja kylmäverisesti Punainen Rooi seurasi isäntäänsä kaikilla sen tekemillä pyyntimatkoilla ja söi säännöllisesti osansa sen surmaamasta eläimestä.

Mielisuosiolla ei tasangon herra kuitenkaan alistunut moiseen järjestykseen. Yhä uudestaan se asettui väijyksiin palaten takaisin omia jälkiään pitkin hiiviskellen koettaessaan, vaikka turhaan, päästä eroon kiusallisesta loisestaan. Aina kuitenkin sakaalin terävä vainu ilmaisi ajoissa leijonan tarkoitukset, ja juuri kun se oli joutumaisillaan kauhean kissan kynsiin se livahtikin turvaan aukealle tasangolle, jonne se vielä saattoi pysähtyä iloisesti irvistelemään, kun pettynyt leijona tuli äkeänä esille piilopaikastaan ja poistui majesteetillisesti, ikäänkuin maailmassa ei olisi olemassakaan sellaisia olentoja kuin sakaaleja.

Sitten kevät saapui nopeasti, kuten aina troopillisessa vyöhykkeessä. Uusi ruoho levisi pitkin kuivunutta tasankoa kuin viheriä tuli, ja viikon kuluttua se oli aivan täynnä kukkia, tuoksuja ja värejä.

Ja juuri silloin, lokakuisessa lemmenhurmassaan, Punainen Rooi tapasi sen. Ihmissilmistä se olisi näyttänyt tavalliselta nopealta mustaselkä-sakaalilta. Mutta Rooin mielestä se oli kaikki, mikä on kaunista, hienoa ja ainakin toistaiseksi saavuttamatonta. Turhaan se lauloi sille öisin laulunsa, jotka olivat täynnä mitä kauneimpia ulvahduksia, värähtelevää vaikerointia ja nopeita haukahduksia, musiikkia, joka pakotti täplikkäät hyenatkin vetäytymään pois kilpailusta. Rooi ajoi naarasta takaa päiväkausia, mutta se karttoi Rooita melkein aina ja murahteli ja näykki tätä, kun tämä sattumalta tavoitti sen. Mutta Rooi suhtautui kaikkeen tyynesti. Joskus se, eroten leijonasta, metsästeli omaan laskuunsa ja lahjoitti naarakselle lihavia jäniksiä ja meheviä portimoita, itse koskematta niihin. Joskus se salli sen, molempien hengen ollessa vaarassa, jakaa kanssaan leijonan tappaman saaliin, mutta vasta karkoitettuaan pois kaikki muut sakaalit, jotka rohkenivat yrittää samaa.

Mutta ei mikään näistä huomaavaisuudenosoituksista näyttänyt pystyvän liikuttamaan kaunottaren sydäntä. Se salli niiden tapahtua, mutta siinä olikin kaikki.

Sitten oli muutamina päivinä äkillinen, mahdoton helle, jollaista joskus sattuu Afrikassa loppukeväästä. Metsästeleminen ei ollut koko tasangolla milloinkaan ollut huonompaa, ja kaikki riista pysytteli kuopissaan ja luolissaan. Kuin laiha ruskea varjo Punainen Rooi seurasi mustan leijonan kintereillä, ja sen takana, kaukana taustalla, näkyi sen valitun sakaalinaaraksen terävä kuono ja pieni pää. Hiljaisina ja valppaina ja nälissään nämä kolme metsästelivät tasangolla ja tutkivat turhaan tiheiköt ja viidakot. Ei minkäänlaista syötävää näyttänyt olevan missään liikkeellä.

Kerran leijona tapasi muurahaissiilin, haarniskavarusteisen muurahaisten syöjän, jonka kovasuomuinen ruumis on ananaksen tahi maissin tähkän näköinen. Kylmäverinen eläin kiertyi heti läpitunkemattomaksi palloksi, johon eivät leijonankaan hampaat pystyneet. Kun leijona oli jatkanut matkaansa, molemmat sakaalit jyrsivät nälkäisinä turhaan matelijamaista eläintä ja seurasivat sitten leijonaa.

Vihdoin, kun kaikki kolme juuri aikoivat pujahtaa surkastuneen orapihlajametsikön siimekseen, pysähdytti kuumassa ilmassa äkkiä tuntuva haju leijonan ja sakaalit kuin naulattuina paikoilleen. Ihmisen sieraimista se olisi tuntunut raskaalta, kuumalta, kummalliselta ja oudolta, mutta äkkiä pysähtyneelle kolmikolle se merkitsi äkkikuolemaa ja sellaisen vihamielisen voiman läheisyyttä, jota ei edes eläinten kuningaskaan uskaltanut uhmata.

Koska oli henki kysymyksessä, leijonan keltaiset ja sakaalien mustat silmät tarkastelivat edessä leviävän maan jokaista neliöjalkaa, kunnes ne samanaikaisesti äkkiä keksivät vähemmän kuin viidentoista jalan päässä parinkymmenen jalan pituisen, paikoitellen ruskeaksi palaneeseen, paikoitellen vielä viheriään ruohikkoon piiloutuneen kalliopythonin äärettömät kiemurat. Levätessään siinä tuo kuoleman kehä oli vaipuneena kuin syviin mietteisiin. Tuossa suuressa satulanruskeassa ruumiissa oli siellä täällä mustareunaisia ruskean lehden karvaisia läikkiä, ja koko liikkumaton kasa sekoittui ja sulautui täydellisesti kuihtuneeseen kasvullisuuteen, jonka varjossa se oli melkein piilossa.

Suuren käärmeen kiemuroiden muodostaman ympyrän halkaisija oli ainakin seitsemän jalkaa, ja sen keskellä, ruumiin paksuimman kohdan varassa, lepäsi pitkäkäinen vihainen pää, suu täynnä taaksepäin taipuneita hampaita, jotka olivat litteät ja terävät kuin keihäät. Kiemuraläjän keskeltä kiiluivat punaiset, luomettomat silmät, joiden terät olivat kohtisuorassa. Ei edes petojen terävä katsekaan kyennyt saamaan selville, nukkuiko python vai ei. Siitä kuitenkin riippui elämä tahi kuolema, sillä kun kalliopython kerran tekee hyökkäyksen, ei ainoakaan sen hirmuisten hampaiden saavutettavissa oleva ihminen eikä eläin voi vapautua niiden otteesta. Jouduttuaan kerran kiinni ei edes leijona, huolimatta jättiläisvoimistaan ja ketteryydestään, voi mitään teräksenlujille kiemuroille, jotka suuri käärme kietoo sen ympärille. Se puristaisi leijonan yksinkertaisesti kasaan, sen kaikki ruhjovat kiemurat murskaisivat sen ruumiin jokaisen luun. Maailmassa ei ole enää olemassa montakaan eläintä, jotka pelkillä voimillaan saattavat uhmata tuota pariakymmentä jalkaa pitkää kiinteää lihaskimppua, joka muodostaa jättiläiskäärmeen ruumiin. Kuningaskäärme, julma etelä-amerikkalainen vesikäärme anaconda ja intialainen python kasvavat pitemmiksi, mutta parinkymmenen jalan pituinen ja noin sadan kilon painoinen kalliopythonkin on jo tarpeeksi suuri peto leijonankin kartettavaksi.

Musta kuningas tuijotti hetkisen nälkäisesti kiemuroihin kiertyneeseen kuolemaan pysytellen kuitenkin tarpeeksi kaukana siitä kuolemanrajasta, johon kymmenen jalan säteellä piirretty käärmeen hyökkäyspiiri ulottui, ja katseli sitten surullisesti pitkin tasankoa.

Silloin otti sen kuokkavieras, punainen sakaali, joka niin usein oli paennut henkensä edestä leijonaa ja hyvillä mielin tyytynyt juhlimaan sen aterian jäännöksillä, vastaan taisteluhaasteen, johon eläinten kuningas ei ollut uskaltanut suostua. Ehkä se johtui nälästä tahi sen suonissa virtaavasta suden verestä, tahi mahdollisesti tuon toisen, solakan, sorean sakaalin läheisyys antoi Punaiselle Rooille sen äkillisen, mielettömän rohkeuden puuskan, jollaista ei ainoakaan sen heimolainen ollut milloinkaan osoittanut. Sen sijaan, että Rooi olisi sivuuttanut vaanivan surman turvallisen matkan päässä, se ryömikin kuolemanrajan laidalle jokainen lihas jännittyneenä ja pingoittuneena, niin että sitä katselivat ihmetellen sekä sen takana piileskelevä sakaalinaaras että kauemmaksi pysähtynyt leijona, joka oli keskeyttänyt matkansa huomatessaan kärkkyjänsä omituiset puuhat.

Aivan sen merkitsemättömän kohdan viereen, jonka takana odotti äkillinen, hirvittävä kuolema, punainen sakaali ryömi. Koska se vielä oli hengissä, se tiesi suuren pythonin nukkuvan.

Ryömien melkein litteänä se laahautui lähemmäksi matelijan kuolettavien tuomion-silmien tuijottaessa siihen näkemättä mitään. Suuri käärme saattoi kuitenkin herätä milloin tahansa ja musertaa sen muodottomaksi murskatun lihan ja katkenneiden luiden muodostamaksi kasaksi, sillä pythonin suuri ruumis on niin herkkä, että se tuntee sen maan pienimmänkin värähdyksen, jolla se lepää. Ehkä sakaali ymmärsi sen, sillä niin pian kuin se oli ryöminyt tarpeeksi lähelle ollakseen varma hypystään, se singahti läpi ilman kuin nuoli ja putosi aivan kuoleman ympyrän keskukseen. Samassa kun päivän paisteessa välkkyvät kiemurat jännittyivät sen kosketuksesta, se upotti kulmahampaansa, neljä valkoisenkimaltelevaa tikaria, syvälle pythonin litteän pään juureen aivan siihen paikkaan niskaan, missä selkäranka liittyy aivoihin. Sekunnin murto-osassa se painoi neljä solakkaa käpäläänsä hirviön suomuista, värähtelevää nahkaa vasten, puri murahtaen hampaansa yhteen käärmeen aivoissa ja ponnahti sitten tehden korkean hypyn henkensä edestä taaksepäin. Se sai kiittää sekunnin murto-osaa ja tuuman välimatkaa siitä, että se pelastui yhden kiemuran otteesta, joka kiertyi äkkiä ylöspäin, ikäänkuin metallijousi, Sitten haavoittuneen käärmeen koko suuri ruumis kiemurteli ja kieppuroi hirmuisesti repien juurineen maasta pensaita, raastaen turpeita ja painaen ruohon maahan, niin raivoavan uhkan näkyessä vääntelevissä kiemuroissa, että musta leijonakin perääntyi kiireesti muutamia askelia. Seisten turvassa okaisen pensaan takana Punainen Rooi ei liikahtanutkaan, ennenkuin kuolevan käärmeen rajut tempoilut olivat muuttuneet avuttomaksi vääntelehtimiseksi. Sitten se tavalliseen luottavaiseen tapaansa vilahti sukkelaan mustalle mullalle kynnetyn taistelutantereen poikki kiinnittämättä lainkaan huomiota leijonaan ja toiseen sakaaliinkaan, jotka molemmat katselivat sitä jonkin matkan päässä. Repien kuolleen käärmeen sitkeän, täplikkään nahan palasiksi terävillä hampaillaan se paljasti sen alla piilleen kiinteän, valkoisen lihan ja kohottaen päätään katsoi vakavasti naarassakaaliin. Siinä katseessa piili varmaankin jokin salattu tarkoitus, koska naaras heti lähti piilostaan pensaikosta ja kiiruhti tallautuneen ruohon ja irtireväistyjen pensaiden peittämän ympyrän keskelle. Molemmat alkoivat syödä punaisen sakaalin tappaman käärmeen kiinteää, valkoista lihaa.

Pysytellen syrjässä musta leijona kiljaisi, kun troopillisen vyöhykkeen pimeys alkoi levitä tasangolle. Jostakin tuntemattomasta syystä se ei pienimmälläkään tavoin yrittänyt häiritä sakaalien ateriaa eikä lähestyä osaksi jo syötyä käärmettä, ennenkuin molemmat pikkupedot olivat kylläisinä juosta sipsuttaneet tiehensä. Silloin, ja vasta silloin se ryömi paikalle tyydyttäen nälkänsä sillä, mitä matelijan suuresta ruumiista oli jäljellä.

Ehkä leijona epäili jotakin juonta käärmeen puolelta eikä uskaltanut lähestyä kuollutta hirviötä, ennenkuin oli nähnyt jonkin toisen eläimen syövän sen lihaa. Ehkä se pelkäsi vaarallista voimannäytettä tahi sotajuonta sakaalin puolelta, joka oli sen omien silmien edessä muuttunut nöyrästä kärkkyjästä louhikäärmeen tappajaksi. Olipa sen asian laita miten tahansa, se tosiseikka säilyy mainehikkaana lukuna Punaisen Rooin elämäkerrassa, että kerran tasangon musta leijona tyydytti nälkänsä sillä, mitä oli jäänyt tähteeksi Rooin surmaamasta eläimestä.

Liekö johtunut kunnioituksesta punaisen sakaalin rohkeutta kohtaan tahi ihanasta tyydyttävän aterian aiheuttamasta kiitollisuudesta, joka tapauksessa, oli syy mikä tahansa, kävi niin, että kun molemmat sakaalit juoksivat tiehensä tasangon poikki ensimmäisten tähtien syttyessä, pienemmän sakaalin hento terävä pää painautui luottavaisesti suuremman hartioiden kaareutumaan. Naaras seurasi nöyrästi koirasta, sen pujahtaessa turvaan okaiseen viidakkoon.

Punainen Rooi oli vihdoinkin voittanut itselleen puolison.

KOLME, JOTKA KOHTASIVAT TOISENSA JÄLLEEN

— Varmasti uskon aaveihin, sanoi Red Swope, ratavartia Uitenhagessa Natalin ja Capetownin linjalla. Olen kerran nähnyt sellaisen. Ja hän koputteli hajamielisesti suuren bruyère-piipun tyhjää koppaa.

— Sinun ei olisi pitänyt tehdä tuota, hän kohteliaasti väitti vastaan hetkistä myöhemmin, kun olin saanut kyseessä olevan kopan täytetyksi sekoittamattomalla, rouhitulla tupakalla, johon Red oli ihastunut.

Asetin pyssyni pienen viidakkoaseman seinää vasten nojalleen, hyppäsin siimeksessä olevaan tavaravaunuun ja istuuduin kuuntelemaan.

— Et suinkaan muista vanhaa Jim Tullya? hän aloitti haikujen lomassa. »Hän oli asemamiehenä täällä minun itseni toimiessa ratavartiana muutamalla välillä, jonka varmaankin paholainen itse oli kylvänyt täyteen käärmeitä. Monta kertaa olen niiden käräjäaikana juossut henkeni edestä kiskojen välissä kymmenen jalan pituisen mamban, joka on viheriä kuin ruoho ja hengenvaarallinen kuin helvetti, luikerrellessa kintereilläni. Varhain aamuisin näin reiden paksuisten kyykäärmeiden, joilla on pari tuumaa pitkät myrkkyhampaat, kiertyneen kokoon ratapölkyille lämmittelemään. Kuulehan mies, sinun ei tarvitse kuin kerran vain tallata tuollaisen pienokaisen päälle jäädäksesi heti siihen paikkaan. Sitten siellä oli kobria, seitsemän jalan pituisia, keltaisia kuin kulta ja punasilmäisiä, ja noita kirottuja sylkeviä kobria, joita hollantilaiset nimittävät rengaskauloiksi, ja puulinkoja, jotka osaavat piiloutua puihin niin ovelasti kuin olisivat vääriä oksia. Niin, se väli ei ollut mieluinen käveltäväksi, ei alunkaan.

»Jim oli kunnon toveri, Red jatkoi puhaltaen suustaan kokonaisen pilven kitkerää savua, joka sai minut kaipaamaan kaasunaamaria. Olen juonut hänen luonaan monta kuppia kahvia poiketessani hänen majaansa kylminä aamuina. Hän oli menettänyt molemmat jalkansa jarrumiehenä ollessaan, ja yhtiö oli lahjoittanut hänelle kaksi puupalikkaa jalantynkien jatkoksi sekä ratavartian toimen, arvellen sitä riittäväksi korvaukseksi.

Koska Jim asui jonkin matkan päässä asemalta, hän oli hankkinut itselleen käsivaunut ja opettanut ison koiransa vetämään niitä. Juuri siinä minä sekauduin leikkiin, vaikka toisten ihmisten asioihin sekaantuminen onkin vaarallista peliä. Olenko oikeassa vai en?»

Herra Swope keskeytti kertomuksensa odottaen vastausta.

Hän odotti kuitenkin turhaan. Olin jo aikoja sitten oppinut huomaamaan, että vastaaminen Redin johonkin kaunopuheiseen kysymykseen vei tarinan kauaksi syrjäpoluille.

Koska hänen ei onnistunut houkutella minua vastaamaan, hän jatkoi vihdoin:

— Tarkastelin juuri rataa Motchellin solan kohdalla kolmipäiväisen myrskyn jälkeen, kun näin kokonaisen pataljoonan hyppiviä, ulvovia ja haukkuvia paviaaneja, tsakmoja, kuten kafferit niitä nimittävät. Ne olivat laskeutumassa suoraan vuoren rinnettä pitkin. Myrsky oli ajanut niiden luolat vettä täyteen ja nyt ne olivat lähteneet liikkeelle. En ollut milloinkaan ennen elämässäni nähnyt niin suurta paviaanilaumaa. Niitä oli siinä ainakin viisisataa. Etumaisina hyppivät suuret taistelevat koirakset, viiden jalan pituiset vanhat ja kokeneet veitikat, joiden terävät torahampaat voivat sekunnissa viiltää ihmisen tahi koiran vatsan halki. Sitten tulivat nuoremmat urokset ja vuoden vanhat elukat sekä kaikkein viimeiseksi naaraat, naaras tsakmat, joilla kaikilla oli pentu selässään, koska paviaanirouvat eivät ole lapsirajoituksen kannattajia.

Päästyään kertomuksensa tähän kohtaan herra Swope keskeytti vaikuttavasti.

— Tukkani on punainen, ja niin on verenikin, hän ilmoitti, mutta mieluummin ryhdyn tekemään mitä muuta tahansa kuin vastustamaan tuollaista paviaaniarmeijaa. Siirryin rataa pitkin noin neljännesmailin päähän, en kylläkään kävelemällä. Kun pysähdyin, paviaanit syöksyivät radan poikki juuri siitä kohti, missä äsken olin seissyt, matkallaan Varny-vuorille, Little Riverin toiselle puolen. Sateet olivat saaneet virran tulvimaan, niin että se kohisi ja pauhasi äyräitään vasten kuin leijona. Parinkymmenen jalan päässä rannasta oli pyöreä, liukas kallio, joka kuvastui mustana vaahtoa vasten. Viidentoista jalan päässä sen takana oli toinen, ja jotenkin yhtä pitkän matkan päässä siitä vielä kolmas. Sen ja rannan välissä oli parinkymmenen jalan levyinen kuilu, jossa vesi kohisi ja kiehui.

»Tiesin, että paviaanit ovat mainioita hyppääjiä, ja olen nähnyt niitä kokonaisen lauman laskeutuvan tuhat jalkaa korkeaa kohtisuoraa kallioseinämää alas, missä ei näyttänyt olevan kiinnekohtaakaan, mutta tuntui mahdottomalta ajatella, että mikään eläin uskaltaisi hypätä noille kallioille ja varsinkaan pysyisi niillä, vaikka uskaltaisi hypätäkin. Jos jalat vain luiskahtaisivat tahi hyppy olisi liian lyhyt, paviaani, joka oli uskaltanut yrittää, putoaisi kivien väliin kuohuvaan veteen ja ilmestyisi näkyviin vasta mailin päässä alempana, ruumiin jokainen luu murskautuneena kallioihin, jotka matalan veden aikana näkyivät virrasta kuin sahan hampaat.

»Kookkain vanha uros, mitä milloinkaan olin nähnyt, jonka rinta oli kaareva kuin tynnyri ja iso naama kiukkuisessa irvistyksessä, tuli ensiksi joen rannalle ja tarkasteli sitä kauan aikaa vaahdon kastellessa sen mustan turkin läpimäräksi. Sen takana tuli koko armeija ulvoen kuin susilauma. Iso johtajarumilas haukahti vain kerran niin kumeasti, että sen ääni kuulosti tulevan maan alta. Silmänräpäyksessä lauma muuttui niin hiljaiseksi, etteivät emänsä kaulassa riippuvat pennutkaan uskaltaneet äännähtääkään. Vanha uros mittasi välimatkaa katseellaan aivan kuin ihminen. Sitten se otti vauhtia, kiiti parikymmentä jalkaa ilmassa ja putosi ensimmäisen kallion pyöreälle huipulle, sormien ja varpaiden tarrautuessa siihen kiinni kuin rautarenkaat, ja ponnahti sitten ilman halki toiselle kalliolle. Siihen se tarrautui kiinni kuin lehtisammakko ja hyppäsi samalla viimeiselle kalliolle. Sitten hetkeäkään viivyttelemättä se kyyristyi matalaksi ja ponnahti rantaa kohti pannen suuren ruumiinsa jokaisen voiman hivenenkin liikkeelle. Hetkisen jo luulin, ettei se onnistuisikaan yrityksessään, mutta se liikutti jalkojaan ilmassa kuin tottunut pituushyppääjä ja putosi rannalle metrin päähän vedestä.

»Et ole varmaankaan milloinkaan kuullut sellaista kiljuntaa, jonka nuo rannalle kokoontuneet apinat silloin päästivät. Ne eivät kaivanneet muuta kuin johtoa, ja tuossa tuokiossa ilma oli täynnä kalliolta kalliolle hyppiviä uroksia. Hetkisen kuluttua oli jo naaraksien vuoro. Minusta näytti mahdottomalta, että naaraksetkin voisivat suoriutua siitä, mutta yli ne vain menivät, muutamilla penikkansa kaulassaan toisilla kainalossaan. Ne eivät hypänneet niin ketterästi kuin urokset, koska pentujen paino haittasi niiden liikkeitä, mutta ne vei virran poikki huolenpito, ei niinkään paljon itsestään kuin pienokaisistaan. Jokainen emä ponnahti silmät välkkyen vihreinä ja huutaen kuin nainen, vapisevan pienen penikan pitäessä kiinni henkensä edestä, ikäänkuin kuolema olisi tahtonut tarttua siihen takaapäin, halki ilman pudoten kivelle liukuen ja lipuen ja tarrautuen siihen kiinni ja jatkaen sitten matkaansa ikäänkuin jonkin näkymättömän voiman auttamana. Jokainen pääsi onnellisesti joen poikki, vaikka vesi kohosikin niin nopeasti, että kaikki kivet olivat jo veden alla, kun viimeinen teki hyppynsä. Miten sen onnistui löytää ne ja pysyä niissä kiinni, ne kun olivat jo tuuman verran vedenpinnan alapuolella, sitä en ikinä ymmärrä, mutta se onnistui joka tapauksessa ja liittyi toiselle rannalle kokoontuneeseen laumaan märkänä ja vapisten, mutta vahingoittumattomana.

»Se oli parahiksi päässyt maihin, kun koko armeija, urokset ja naarakset, alkoi kiljua ja ulvoa niin hirveästi, että ihminen harvoin saa kuulla sellaista hornan melua. Alussa luulin niiden ulvovan ilosta päästyään joen poikki, mutta niiden äänessä ei kuitenkaan ollut iloa. Kuulosti aivan siltä kuin jos viisikymmentä ylämaalaista olisi soittanut hurjaa sotamarssia säkkipilleillään, sillä niin kovasti ne huusivat ja ulvoivat. Sitten äkkiä, kun ne vetivät henkeään, kuulin samantapaista, vaikka heikkoa vaikerointia, aivan kuin loukkautunut lapsi olisi itkenyt hiljaa itsekseen — ja se kuului joen minun puoleiseltani rannalta. Ja siinä juuri edessäni, kuohuvan, vaahtoavan veden partaalla, niin lähellä kuin se vain uskalsi mennä seisoi pieni paviaanin pentu naurettavilla käsijaloillaan ja ojenteli pieniä käsivarsiaan emäänsä kohti, joka hyppeli ja huusi toisella rannalla. Ei ollut ihmekään, etten ollut ennen huomannut sitä, koska se ei ollut kahta jalkaa pitempi. Eräällä naaraalla oli ollut kaksoiset. Koska se oli voinut viedä mukanaan vain toisen, se oli jättänyt luullakseni tämän odottamaan ja aikonut tulla uudestaan noutamaan senkin. Se ei ollut kuitenkaan voinut toteuttaa aikomustaan veden kohotessa niin äkkiä, sillä sen päästyä toiselle rannalle, toimitettua ensimmäisen pentunsa turvaan ja odottaessa viimeisen naaraan pääsyä joen yli, kivet olivat jo joutuneet niin syvälle veteen, ettei se voinut enää edes nähdä, missä ne olivat.

»Tuo pieni raukka itki ja uikutti niin säälittävästi, etten voinut sietää sitä. Se ei voinut päästä joen poikki, eikä sen emäkään saattanut palata sen luo; ja jos se olisi jäänyt tuohon paikkaan koko yöksi, olisi hiiviskelevä servali tahi pyydystelevä sakaali varmasti siepannut sen suuhunsa. Lähdin kävelemään sitä kohti. Sinun olisi pitänyt olla kuulemassa sitä meteliä, jonka toiselle rannalle kokoontuneet urokset nostivat. Ne hyppivät ja narskuttelivat suuria torahampaitaan ja ulvoen ilmoittivat minulle joen yli, mitä ne tekisivät minulle, jos vain notkistaisin karvaakaan penikan turkista. Pikku apina säpsähti nähdessään minun lähestyvän, mutta se ei päässyt pakenemaan mihinkään. Sen edessä oli vesi, ja takana olin minä. Niinpä se pysyi paikallaan; ja kun pääsin sen viereen ja kumarruin ottaakseni sen syliini, pieni rohkea veitikka hyppäsi selkääni, kietoi hennot käsivartensa kaulaani ja painoi untuvaisen pienen päänsä poskeani vasten, ikäänkuin se olisi ollut minun oma penikkani. Vanha Jim Tully sanoi jälkeenpäin, että minä muka olen niin punainen ja pisamainen ja ruman näköinen, että se luuli minua suureksi urokseksi, joka oli tullut pelastamaan sitä. Mutta olipa asianlaita kuinka tahansa, se teki varmasti viisaasti turvautuessaan minuun, ja päätinkin sillä hetkellä, että tämä paviaanin penikka on kasvatettava, jos vain miehinen mies kykenee siihen.

»Kun joen toiselle rannalle kokoontunut lauma huomasi pennun selässäni ja näki minun taputtelevan sen pyöreää, poskeani vasten painautunutta päätä, se lakkasi huutamasta ja emä vikisi omituisesti, ikäänkuin se olisi tahtonut kiittää. Seuraavassa silmänräpäyksessä koko lauma oli hävinnyt näkyvistäni jättäen minut kahden kesken Jokin kanssa. Annoin näet heti sille sen nimen erään vanhan toverini kunniaksi, joka oli niin paviaanin näköinen, että häntä olisi voinut luulla laumastaan karanneeksi.

»Vein sen kotiini, mutta se ei halunnut koskeakaan ruokaan ja itki kuin lapsi koko yön. Vein sen seuraavana aamuna Jimin luo ja kerroin hänelle, ettei pieni mies halua syödä mitään.

»Ehkä se sen sijaan haluaa juoda, senkin pölkkypää, Jim sanoi ja nouti huoneeseen emäkissan, joka oli juuri menettänyt poikasensa. Et ole milloinkaan nähnyt ketään niin hyvillään kuin tuo vanha kissa oli. Se kehräsi kuin kahvimylly ja nuoleskeli nuoren Jokin kauttaaltaan, tämän imiessä imemistään, ikäänkuin se ei aikoisi milloinkaan lopettaa.

»Sellainen oli vanhan Tullyn perhe-elämän alku, sillä hän ei halunnut luopua Jokista. Minä en olisi voinut pitääkään sitä luonani, koska minun oli pakko olla linjalla päivät pitkät.

»Tuo pieni veitikka alkoi heti kasvaa kuin rikkaruoho, ja tuskin tiesimmekään, kun se oli tullut täysikasvuiseksi; ja siitä kehittyi niin oivallinen tsakma kuin ikinä vain on ollut laumaa johtamassa. Sanotaan paviaanilla olevan viiden miehen voimat, ja Jok todisti sen varmasti todeksi.

»Kerran muuan jarrumiehen roikale suuttui vanhalle Jimille ja ajoi hänet karjuen asemalta, Jok sattui kuulemaan sen ja hyökkäsi tuon raakalaisen kimppuun. Jarrumies oli kuuden jalan neljän tuuman pituinen, Jok vain neljä jalkaa kuusi tuumaa, mutta tappelu loppui hyvin lyhyeen. Jok vain tarttui miehen rumilaan polvitaipeisiin ja heitti hänet laiturilta päälaelleen maahan. Jarrumies oli joltinenkin nyrkkeilijä, ja päästyään pulikoilleen hän hyökkäsi uudelleen Jokia kohti — mutta eipä toteuttanutkaan aikomustaan. Jok seisoi laiturin reunalla odottaen häntä. Se irvisteli ja näytteli yläleukansa suuria veitsenteräviä torahampaita ja ojenteli pitkiä käsivarsiaan, joiden lihakset jännittyivät kuin teräsköydet. Kookas jarrumies pysähtyi kuin naulattuna paikalleen, ja se olikin hyvin terveellistä hänelle. Tiedät kai, kuinka paviaanit tappelevat?» Red kysyi.

Pudistin vaieten päätäni, uskaltamatta lausua halaistua sanaa.

— Se tarttuu aina vastustajaansa, olipa se ihminen, käärme tahi muu peto, teräksenlujilla käsivarsillaan, ystäväni selitti. Sitten se upottaa parin tuuman pituiset torahampaansa viholliseensa aivan juurta myöten ja nykäisee taaksepäin ponnistaen samalla käsillään. Siten se kiskaisee irti suuria lihakappaleita. Senvuoksi onkin paviaanien torahampaiden takalaita terävä. Ne eivät pure, vaan viiltävät, ja sellainen viilto voi olla melko pitkä.

»Tämän pienen kahahduksen jälkeen ei kukaan enää uskaltanut ahdistella
Jim Tullya.

»Oli hullunkurista katsella, kuinka vanha Jim ja tuo tsakma kiintyivät toisiinsa. Ellei ketään ollut läheisyydessä, Jok istui aina käsivarret kiedottuina vanhan Jimin ympärille. Se taputteli hänen kasvojaan ja päästeli hullunkurisia kukertelevia ääniä. Eikä Jok voinut sietää, että Jim poistui hänen näkyvistään.

»Vähitellen vanha Jim teki itselleen apulaisen Jokista, joka varmasti oli hyvä oppimaan. Alussa se veti käsirattaita koiran kanssa. Kun sitten vanha haukkuparka sattui tallaamaan kyykäärmeen päälle ja muutti autuaammille metsästysmaille, Jok veti rattaita yksinään. Jonkin ajan kuluttua se huomasi työntämisen vetämistä helpommaksi, ja niinpä se sen jälkeen työntelikin rattaita kaikkien vastamäkien päälle tarttuen kiinni kiskoihin käsimäisillä jaloillaan ja työntäen pitkillä käsivarsillaan kuin höyrykone. Kun sattui alamäki, Jok saattoi mielissään naurahtaa ja hypätä vaunuun ajamaan kietoen samalla käsivartensa Jimin ympärille, joka istui vaunun etuosassa, puujalkojen törröttäessä eteenpäin. Sitten Jok oppi yksinään siirtämään vaunun kiskoille ja nostamaan sen niiltä pois. Vielä Jim opetti sen pumppuamaan vettä puutarhaan, lukitsemaan oven, kun he aamuisin lähtivät asemalle ja ojentamaan Jimille avaimen, kattamaan pöydän ja pesemään astiat ja toimittamaan melkein kaikki muut talon askareet, paitsi keittämisen. Siitä vanha Jim itse huolehti.

»Sitten vähitellen Jok alkoi auttaa vanhaa Jimiä asemallakin. Jim oli aina ollut taitava eläinten opettaja, mutta hän ei olisi milloinkaan päässyt sellaisiin tuloksiin, ellei Jok olisi ollut niin tavattoman innokas oppimaan. Aloitettiin hiilipihasta. Kun veturinkuljettaja halusi sen vaihteen avaimen, joka avasi radan hiilipihalle, hänen piti viheltää neljästi, jolloin vanha Jim kompuroi paikalle avainta tuomaan. Kun mies oli ottanut tarpeeksi hiiliä, hänen piti viheltää jälleen, jolloin Jim tuli ottamaan avaimen haltuunsa. Muutamana päivänä taaskin veturinkuljettaja vihelsi, mutta ennenkuin Jim ehti liikahtaakaan, Jok kiiti tiehensä kuin pyssyn luoti, otti avaimen naulasta, kiiruhti radalle ja ojensi sen veturinkuljettajalle niin taitavasti kuin olisi tehnyt sitä työtä koko ikänsä. Jimin ei sen jälkeen tarvinnut enää milloinkaan vaivautua hiilipihan vuoksi.

»Ja sama oli asianlaita muihinkin töihin nähden. Asemamiehen pitää päivät pääksytyksin käännellä eri vipuja, antaa pysähdysmerkkejä ja avata vaihteita. Ennen pitkää tsakma piti huolen joka vivusta, alkaen kotivivusta, jonka lapsikin jaksaa asettaa paikoilleen, aina kaukovipuun saakka, joka kääntelee melkein mailin päässä sijaitsevaa merkkitankoa. Väitän olevani miehinen mies, ja minussa on parisataa naulaa kiinteätä lihaa, mutta kun minun piti asettaa tuo kaukomerkki, täytyi minun tarttua siihen kiinni molemmin käsin ja vääntää kovasti, ennenkuin se sulkeutui. Kuitenkin olen nähnyt tuon apinan tarttuvan siihen toisella kädellään ja asettavan sen paikalleen vain rannettaan kiertämällä.

»Ihmiset olivat alussa hieman vihoissaan siitä, että paviaani hoiti merkkiasemaa, mutta koska se ei milloinkaan erehtynyt ja koska Jim aina piti silmällä kaikkia sen töitä, he lakkasivat vihdoin ajattelemasta mitään sen pahempaa.

»Asiat pysyivät sillä kannalla lähes kolme vuotta, ja vähän kerrassaan Jok alkoi suorittaa melkein kaikki vanhan asemamiehen työt. Se ei olisi voinut pitää ukosta parempaa huolta, vaikka se olisi ollut hänen oma poikansa; ja luulen Jokin rakastaneenkin häntä kuin poika isäänsä. Äreä galwaylainen suoasukas ja villistä laumastaan haihtunut tsakma rakastivat varmasti toisiaan. Jim ei milloinkaan puhunut mitään siitä, koska häntä ei haluttanut puhua, eikä Jok koskaan lausunut sanaakaan, koska se ei osannut; mutta kun näki heidän katselevan toisiaan, tiesi kyllä heti, mitä he tunsivat mielessään.

»Kun Jok teki jotakin, Jim saattoi katsella sitä tavallaan ylpeä ilme vanhoilla ryppyisillä kasvoillaan; ja heti kun Jok oli lopettanut työnsä, se kääntyi Jimiin päin kuin lapsi, joka toivoo saavansa kiitosta. Jim hymyili sille, taputteli sen leveää selkää, saattoipa joskus sanoakin: 'Hyvin tehty, poikaseni!' Silloin tsakma ihastui niin, että lopetti oitis työnsä, olipa se mitä tahansa, tuli lähemmäksi ja syleili vanhaa Jimiä, niin että kylkiluut rusahtelivat. Muita se aina ujosteli ja karttoi, mutta minulle se oli melko ystävällinen; niinkuin sen sieti ollakin, koska kerran juuri minä olin alkujaan tuonut sen herra Tullyn hyvään ja hienostavaan seuraan.

»Eräänä päivänä olin sitten parhaillaan tarkastamassa rataosuuteni tuonnimmaista pätkää kymmenkunnan mailin päässä Tullyn asemalta. Hidas tavarajuna kiivetä kolisteli vastamäkeä matkallaan Kapkaupunkiin. Bill Doriss oli jarrumiehenä viimeisessä vaunussa.

»'Hoi, Red!' hän huusi. 'Mene takaisin Jim Tullyn asemalle niin pian kuin suinkin. Kun ajoimme ohi, ukko istui vaunussaan pää kumarassa eikä katsonut minuun, vaikka huusin hänelle.'

»Palasin sinne oitis, eikä minun tarvinnut muuta kuin katsahtaa häneen ymmärtääkseni koko asian. Jok oli työntänyt Jimin vaunun siimekseen. Ukko istui kokoonlysähtäneenä tuolissaan. Hänen päänsä oli kallistunut eteenpäin, ja käsivarret riippuivat velttoina sivuilla. Tsakma taasen työskenteli herkeämättä ja nopeasti tavalliseen tapaansa, kääntäen ensin toista, sitten toista vipua, asetellen merkkejä, kääntäen vaihteita ja toimitellen kaikkia rautatieasemalla kysymykseen tulevia tehtäviä totuttuun tapaansa.

»Silloin tällöin se työnsä lomassa kiiruhti Jimin tuolin ääreen, siveli hänen päätään ja taputteli häntä olalle hieman levotonna, sitten odotti odottamistaan, että Jim kohottaisi päätään entiseen tapaansa, mutta vanha mies ei äännähtänyt eikä liikahtanutkaan.

»Menin hänen luokseen, ja Jok seurasi kintereilläni kumeasti murahdellen. Kiersin käsivarteni Jimin ympärille ja koetin nostaa hänet pystyyn. Hän oli kuollut sydänhalvaukseen ainakin pari päivää sitten, ja Jok oli aina tuonut hänet kotoaan tänne ja vienyt hänet takaisin sinne ja koettanut herättää häntä ja houkutella syömään, sillä näimme jälkeenpäin sen kattaneen pöydän ja latoneen Jimin lautaselle kaikenlaista ruokaa.

»Koskettaessani ruumista olin varmaankin tullut sysänneeksi sitä, koska se luiskahti tuolilta ja kaatui suoraksi vaunun lattialle, ennenkuin ehdin tarttua siihen kiinni.

»Seuraavassa silmänräpäyksessä tunsin Jokin pitkien sormien kiertyvän kaulaani, ja lensin ulos vaunusta takaperin laiturille, ikäänkuin olisin ollut pahainen lapsi. Sitten minut riipaistiin jaloilleni jälleen ja pyöräytettiin ympäri, niin että jouduin silmäkkäin tsakman kanssa.

»Olen ollut monessa tukalassa tilanteessa, Red keskeytti kuivaten hikeä otsaltaan, mutta en milloinkaan niin lähellä kuolemaa kuin silloin. Suuri tsakma luuli minun tehneen Jimille pahaa. Sen silmät hehkuivat vihreinä ja niissä oli murhanhalua. Se aukaisi ison suunsa paljastaen neljä raateluhammastaan, jotka olivat kuin valkoiset tikarit, ja alkoi vetää minua lähemmäksi itseään.

»Tiesin sen seuraavassa sekunnissa upottavan ne kurkkuuni ja riistävän minulta hengen yhdellä ainoalla hirvittävien käsivarsiensa peloittavalla nykäisyllä. Huusin sille silloin samalla tavalla kuin olisin huutanut ihmiselle:

»'Hän on kuollut, Jok, mutta minä en tehnyt sitä. Mene hänen luokseen, poika raukka'. Ja nyökäytin päätäni sinnepäin, missä Jim makasi.

»Ja aivan varmasti eläin ymmärsi. Sen silmien hehku sammui, ja se päästi minut irti. Sitten se meni vaunuun ja nosti Jimin ruumiin syliinsä ja rupesi hirmuisesti nyyhkyttämään, samalla tavalla kuin jos voimakas mies olisi itkenyt. Kiiruhdin rataa pitkin hakemaan apua, ja onnekseni tapasinkin tarkastajan seuraavalla asemalla.

»Hän otti mukaansa pari ratsupoliisia, ja kaikin kiiruhdimme takaisin siihen paikkaan, mihin olin jättänyt tsakman ja Jimin.

»Kun saavuimme paikalle, Jok oli tipo tiessään, ja Jimin ruumiskin oli hävinnyt tietymättömiin. Tsakma oli asettanut kaikki merkit ja vaihteet paikoilleen, niin että kaikki oli kunnossa muutamiksi tunneiksi, ja se oli hävinnyt viidakkoon vieden parhaan ystävänsä käsivarsillaan mennessään. Vaikka panimme pari bushmannia seuraamaan sen jälkiä, emme koskaan nähneet merkkiäkään Jokista emmekä Jimin ruumiista. Piilottiko se ruumiin viidakon sydämeen vai hautasiko se sen, sitä emme milloinkaan saaneet tietää.

»Tarkastaja pyysi minua rupeamaan Jimin seuraajaksi ja tarjosi minulle hänen talonsa asuttavaksi. En ollut kovinkaan halukas siihen, mutta koska ei ketään toistakaan ollut käsillä, otin toimen vastaan, ja siitä lähtien olen ollut täällä.

»Koko sen vuoden asuin Jimin majassa ja nukuin hänen vuoteessaan, söin hänen astioistaan ja toimitin Jimin työt, mutta en milloinkaan nähnyt merkkiäkään Jokista. Minusta tuntui kuitenkin aina siltä, ettei se ollut hyvinkään kaukana. Muutamina öinä heräsin sikeästä unestani tuntien vaistomaisesti, että jokin olento seisten ikkunan kaihtimen takana oli tuijottanut minut hereille. Ja joskus kuun peittyessä pilviin, kun yö oli niin pimeä, että viidakko näytti yhdeltä ainoalta suunnattomalta nokimöhkäleeltä, kuului pieneltä raivaukseltani aina loiskinaa ja latkimista, sitten jokin tahi joku saattoi ruveta itkemään hyvin hiljaa ja surkeasti. Jokin elävä olento kärsi ja murehti ja oleskeli alituisesti tuon majan läheisyydessä, mutta en milloinkaan nähnyt missään jälkeäkään paviaanista. Joskus ajattelin tuota salaperäistä olentoa Jokiksi. Mutta joskus kuvittelin sitä joksikin aivan muuksi, mikä oli pahinta kaikista. Aioin jo monesti luopua koko hommasta ja ryhtyä jälleen ratavartiaksi, mutta jostakin syystä pysyin vain toimessani».

Redin ääni hiljeni vähitellen kuiskaukseksi, eikä tuossa paahtavassa kuumuudessa kuulunut vähään aikaan muita ääniä kuin räätälilinnun »vilkaise-vilkaise-minuun»-piipityksiä ja Redin piipun rätinää.

Olin ääneti kuin kala, koska tiesin, että jos lausuisin yhden ainoankaan sanan, koko tarina katkeaisi siihen paikkaan.

— Kun Jimin kuoleman vuosipäivä oli jälleen käsissä, oli paahtavan kuuma ilma, Red aloitti äkkiä uudelleen. Koko maailma oli kuin kuuma, märkä sieni, ja hiki valui virtanaan koko päivän. Illan suussa sain sähkösanoman, että suuri huvijuna sivuuttaisi tämän paikan hieman puolenyön jälkeen.

»Se tarkoitti sitä, että asemanhoitajan piti kovan päivätyönsä päätyttyä huvikseen palata takaisin asemalle järjestämään rata selväksi tuolle kirotulle huvijunalle samalla tavalla kuin pikajunille. Tavallisesti asetin iltaisin vaihteen valmiiksi myöhäiselle paikallisjunalle, 'Huuhkajalle', joten minun ei tarvinnut sormellanikaan koskea mihinkään, ennenkuin seuraavana aamuna yhdeksän pikajunan tulolle. Annoin tuolle huvijunalle ja sen huvittelijoille, öitsijöille, muutamia lempinimiä, vaikka olikin niin kuuma, ettei jaksanut kunnolleen kiroillakaan. Sitten maleksin kotiini.

»Illallisen jälkeen istuuduin kuistille. Ilma tuntui käyvän joka minuutti tukahduttavammaksi ja kuumemmaksi. Taivaanrannalla välähtelivät salamat kuin tuliset käärmeenkielet, ja aina jonkin ajan kuluttua kuului jyrähdyksiäkin monien mailien päästä. Koska minun ei tarvinnut palata asemalle ennenkuin vasta neljän tunnin kuluttua, istuuduin vanhaan nojatuoliini odottamaan. — Sinun ei tarvitse lörpötellä näistä kertomistani asioista kenellekään», hän sanoi äkkiä tiukasti.

Uskalsin vain murahtaa jotakin vastaukseksi.

— No niin, jos kerran käsität sen, Red jatkoi pienen keskeytyksen jälkeen odotettuaan turhaan väittelyä, voin ilmoittaa sinulle muitta mutkitta nukkuneeni siihen tuoliin. Hänen äänensä oli kuin murhaajan, joka tunnustaa tappaneensa turvattoman lapsen.

— Sitten näin unta, että joku pudisteli minua, ja koira vieköön, ettei joku ollut sitä tehnytkin, koska seuraavana päivänä olkapäässäni siinä kohdassa, johon oli tartuttu, oli suuria mustelmia. Katsoin kelloani. Se oli viisitoista minuuttia yli yhdentoista, ja asema oli ainakin parin mailin päässä.

»Voi minua, voi minua! Red oikein vaikeroi vielä muistellessaankin sitä. Millaisen sysäyksen se minulle antoikaan! Ponnahdin heti seisoalleni ja lähdin sitten juoksemaan pitkin rataa ehtiäkseni ajoissa perille, enkä ottanut lyhtyänikään, jota pimeällä tavallisesti aina kannoin mukanani käärmeiden pelosta. Luulin joka hetki astuvani kyykäärmeen tahi kobran päälle, mutta onnekseni ei niin käynyt, ja saavuin asemalle vahingoittumattomana siksi ajoissa, että oli vielä muutamia minuutteja aikaa junan tuloon.

»Juuri silloin kohtasi minua se kovan onnen kolahdus, joka oli vainonnut minua koko päivän. Laskeuduin juuri portaita laiturilta alemmalle sillalle, jossa merkki- ja vaihdevivut ovat kahdessa rivissä, kun jalkani sattui johonkin liukkaaseen ja suomuiseen, joka kiemurteli ja sihisi kauhistuttavasi. Se oli tosin vaaraton, myrkytön myyräkäärme, joka vaani rottaa, mutta kuinka olisin silloin voinut tietää sitä?

»Tuntiessani sen ruumiin ensi kosketuksen tein heti parisen metrin pituisen hypyn pimeään ja putosin tavaravaunun rautapuskurien päälle. Tunsin samalla reisiluuni katkeavan, ikäänkuin se olisi isketty poikki moukarilla. Tuskat olivat niin ankarat, että maailma musteni silmissäni muutamiksi silmänräpäyksiksi, ja kun tulin tajuihini, huomasin makaavani radalla vain noin viidentoista jalan päässä vivuista. Välimatka olisi yhtä hyvin voinut olla viidenkymmenen mailin pituinen, sillä niin vähän hyötyä sen lyhyydestä oli minulle. Koetin yhä uudestaan päästä vipujen luo, mutta kun mieheltä on reisiluu poikki, ei voi seisoa eikä ryömiä.

»Ja sitten puhkesi rajuilma, joka oli kierrellyt asemaa koko illan. Ensin kuului hiljaista jyrinää ja kuminaa, sitten seurasi sellainen räsähdys, kuin kaikki viidakon puut olisivat kaatuneet. Ja sen jälkeen kuulin toisen äänen; hiljaisen, mutta kauhistuttavamman kuin minkään ukkosen jyrähdyksen. Se oli kiskojen natinaa ja merkitsi, että Kapkaupungin huvijuna, joka oli tupaten täynnä naisia ja lapsia, oli tulossa. Ja vaihde oli auki!»

Red keskeytti jälleen ja kuivasi kasvonsa suurella huivilla.

— Muistelin silloin Indunan pikajunan kerran syöksyneen avonaisen vaihteen ohi, jolloin viisikymmentä matkustajaa oli palanut kuoliaaksi, hän jatkoi hetkisen kuluttua. Muistin myös, että vaihdemies tuli hulluksi, koska hän alituisesti oli kuulevinaan kuolevien naisten ja lasten huutoja. Toivoin tämän junan tappavan minut ensimmäiseksi kaikista, syöksyessään pois niiltä kiskoilta, joiden vieressä lojuin maassa.

»Sitten kiskot alkoivat soida ja helistä, ja parin mailin päässä, Gembokin leikkauksen kohdalla, näin kapkaupunkilaisen veturin lyhdyn kimaltelevan kuin tähti. Mutta se kasvoi kasvamistaan, kunnes oli kuun kokoinen. Sitten se kirkastui kuin aurinko muuttuen suureksi liekehtiväksi silmäksi, joka leimusi yhä lähempänä. En ollut milloinkaan tiennyt, millaisia kärsimyksiä ihminen voi joutua kestämään, ennenkuin maatessani siinä avutonna ja katsellessani junaa, joka kuljetti matkustajiaan kohti kuolemaa, vaikka minut olikin palkattu suojelemaan heidän henkeään.

»Veturin lyhty vain suureni suurenemistaan, kunnes se näytti täyttävän koko taivaan. En ollut milloinkaan ennen rukoillut, Red tunnusti hämillään, mutta silloin rukoilin. Huusin ainakin 'Hyvä Jumala!' niin kovasti kuin vain jaksoin.

»Sitä ei juuri voi väittää rukoukseksi, mutta me molemmat olimme sentään toimessa. Hän ymmärsi sen kaikissa tapauksissa, sillä seuraavassa silmänräpäyksessä kuulin pikajunan raiteiden vivun helinää ja narinaa. Joku oli hakenut avaimen, joka riippui aseman päädyssä, aukaissut vivun ja väänsi nyt tuota vaihdetta paikalleen, joka siirtäisi huvijunan pikajunien raiteelle ja pelastaisi sen. Vaikka olikin niin kuuma, pursusi ruumiini joka huokosesta kylmää hikeä.

»Silloin juuri välähti niin kirkas salama, että näin kaiken, ikäänkuin esineet olisivat olleet valkohehkuista rautaa. Aivan edessäni seisoi Jok suurilla käsijaloillaan. Sen suu oli puolittain auki, silmät leimusivat, ja se väänsi pikajunien vaihteen vipua, niin että sen kyhmyisten käsivarsien lihakset jännittyivät kuin teräsköydet. Ja usko tahi ole uskomatta, mutta aivan tsakman takana, molemmat kädet Jokin olkapäillä ja katsellen sitä kuin ylpeillen oppilaastaan tavalliseen tapaansa, seisoi vanha Jim Tully. Minun katsellessani heitä kuului äkkiä hirmuista jyrinää ja tärinää, ja Kapkaupungin juna kiiti ohitseni heiluen ja tärskyen pikajunien raiteella porhaltaessaan kuudenkymmenen mailin nopeudella tunnissa — turvallisena ja vahingoittumattomana kuin Herran kukkarossa.

»Sitten pimeys jälleen peitti kaiken, koskenaan ryöppysi vettä pilvistä, ja minä vaivuin yhä synkempään pimeyteen tuntematta enää mitään, ennenkuin heräsin Kapkaupungin sairaalassa. Reiteni oli lastoissa, kaikki kustannukset oli maksettu, eikä minulla ollut muuta tehtävää kuin syödä ja juoda ja tulla terveeksi.

»Ratavartia oli löytänyt minut seuraavana aamuna tajutonna ja pahasti loukkautuneena maasta makaamasta, ja hän oli ilmoittanut minun kääntäneen vaihteen ja pelastaneen huvijunan, vaikka reisiluuni oli poikki. Yhtiö oli vähältä lahjoittaa minulle kultamitalin ja…»

Red vaikeni kesken lauseen vedellen haikuja piipustaan.

— Sallikaa minun kysyä teiltä erästä asiaa, lausuin arasti.

Se riitti. Red näytti äärettömästi katkeroituvan.

— Miksi ihmeellä sinä, hän huusi, koko ajan väittelet ja keskeytät, kun mies yrittää kertoa sinulle jonkin tarinan! Minä olen väsynyt — niin, sir, lopen väsynyt.

Ja hän käveli pois majesteetillisesti ottamaan vastaan tulevaa tavarajunaa ja kuunnellakseen juoruja ylemmiltä uudisviljelyksiltä.

HUNAJAA

Oli juuri sen lyhyen kasteisen hetken aika, joka viilentää paahtunutta tasankoa vähää ennen auringonnousua, Viidakossa huuteli pensasapina, jonka pehmeässä kuonossa on valkoinen täplä, kuin eksynyt lapsi. Mustan ja valkoisen kirjava sarvilintu alkoi ennen auringonnousua hokea puolisolleen tavalliseen tapaansa: »Ole varovainen! Ole varovainen!», ja tiheiköstä perheenpää vastaili sille samoin totuttuun tapaansa paljoa matalammalla äänellä: »Hyvä on, Ma-ari! Hyvä on Ma-a-ri!»

Sitten äkkiä, kuin sulatusuunin ovi olisi auennut, aurinko rupesi liekehtimään taivaalla. Uusi päivä oli alkanut. Tuskin valo oli ehtinyt leimahtaa tasangolle, jonka pinta oli ruskea kuin leijonan talja ja jonka laidassa joki kiemurteli kuin hidas ruskea käärme, kun äkkiä aukealle kentälle ilmestyi villikoira.

Kun tuo vaalean punakellervän värinen, verikoiran kokoinen peto, jolla on valkoinen häntä ja pyöreät pystyt korvat, seisoi siinä auringonpaisteessa, ei se ollut juuri ollenkaan sen eläimen näköinen, jonka mukaan se oli saanut nimensä. Todellisuudessa villikoira ei olekaan mikään koira, koska sen etukäpälistä puuttuu viides varvas, joka on kaikilla oikeilla koirilla, vaan se on viimeinen niiden susimaisten karhun kokoisten eläinten jälkeläinen, jotka muutamia miljoonia vuosia takaperin ahdistelivat kirahvikameeleja ja sapelihammastiikereitä nykyistä maata nuoremmassa ja kuumemmassa maassa.

Tämä elukka, ovela, vanha uros, oli noussut varhain, kuten nälkäisen lauman johtajan sopiikin. Sen vainuava kuono johti sen piakkoin paikalle, missä maasika oli joskus kaivanut luolan marjakuusen alle.

Aukosta tunkeutui voimakas lämmin lemu, mikä ilmaisi jonkin muun eläimen vuokranneen muurahaissyöjän hylätyn asunnon. Villikoira alkoi heti kaivaa. Mikä tahansa tasangon pyytömies ei olisi uskaltanut kaivautua sellaiseen luolaan, ottamatta ensin tarkan selon sen asukista. Luolassahan olisi saattanut vaania kuuden metrin pituinen kylmä kuolema kalliopytonin hahmossa tahi kirjava hyena, jonka leuat murskaavat reisiluun kuin sellerinvarren. Mutta afrikkalainen villikoira, jolla on koko lauma tukenaan, väistää tuskin leijonaakaan.

Äkkiä pitkän käytävän syvyyksistä alkoi kuulua kumeaa murinaa, ikäänkuin olisi kihnutettu rautaa viilalla; kiiluva silmäpari alkoi hehkua pimeässä luolassa, ja esille auringonpaisteeseen vääntäytyi ratteli eli mesimäyrä, joka ei pelkää mitään jaloin juoksevaa, siivin lentävää eikä maassa matelevaa eläintä. Kun sen pyöreä, karvaton pää, jonka kuono on musta ja päälaki valkoinen, näyttäytyi luolan aukossa, viekas villikoira perääntyi vikisten ja painoi valkoisen häntänsä koipiensa väliin salaten siten tulisen rohkeutensa ja houkutellakseen mäyrän ulos. Mutta sellainen houkuttelu ei olisi ollut tarpeenkaan, koska mesimäyrä on pahimpia tappelupukareita niiden monien petojen joukossa, joita tasangolla elää. Sitäpaitsi tällä oli erikoinen syy, minkävuoksi kannatti taistella — neljä palleroista, ruskeaa penikkaa, jotka se vasta äskettäin oli vieroittanut ja jotka tällä hetkellä nukkuivat pyöreäksi palloksi kääriytyneinä heinillä verhotussa kammiossaan syvällä marjakuusen juurten alla.

Mäyrän kulkiessa tai paremminkin kieriessä vihollistaan kohti, ilmestyi tiheiköstä kolme ruskeaa otusta katkaisten sen paluutien. Pari muuta liittyi lauman johtajaan, sillä villikoira on oikea rosvo, jonka joukkiosta aina muutamia on jossakin piileskelemässä, läheisessä viidakossa tahi sopivan pensaan takana. Nopeasti nuo kuusi koiraa, jotka kaikin olivat toista vertaa painavampia kuin mäyrä, kiersivät sen ympärille kuolemanrenkaan ja alkoivat ryömiä kohti. Ylivoima ei kuitenkaan merkitse mesimäyrälle mitään. Kiinnittämättä lainkaan huomiota muuhun laumaan se kieri kuin pieni tankki sitä vaalean ruskeaa rosvoa kohti, joka oli koettanut murtautua sen luolaan.

Turvautuen rodulleen ominaiseen pirulliseen sotajuoneen koira laahautui eteenpäin sivuttain mäyrää kohti yhä vikisten ja laahaten häntäänsä koipiensa välissä, ikäänkuin joka hetki valmiina kiitämään pakoon. Mutta päästyään tarpeeksi lähelle se luopui teeskennellystä pelkuruudestaan kuin naamiosta ja hyökkäsi sivulta mäyrän kimppuun kuin susi, jollainen se onkin, mutta saikin silloin kokea yllätyksen, jota merkillisempää se ei ollut kertaakaan kokenut pitkän, veren tahraaman elämänsä aikana.

Vetäisten taipuisan ruumiinsa hyökkääjän otteesta samalla tavoin kuin mies vetää kättään taaksepäin lapa sen sisässä mäyrä jätti vain poimun höllää, sitkeää nahkaansa sen leukoihin. Sitten se kääntyi sellaista vauhtia, että näytti mahdottomalta uskoa moista sen kömpelöstä ruumiista ja iski hämmästynyttä koiraa ensin toisella, sitten toisella käpälällään. Tämän pedon kynnet, jotka ovat suuret kuin harmaalla karhulla, tunkeutuivat kuin terässirpit nahan ja lihan läpi luihin saakka, ennenkuin lauman johtaja verissään ja kerrankin toden perästä ulvoen hellitti otteensa ja juoksi pakoon.

Sitten alkoi niin suurenmoinen ja julma taistelu, ettei edes tasangollakaan, kaikenlaisten eläinten taistelutantereita, oltu milloinkaan nähty sen vertaista. Ei Wake, ei Grettir Väkevä, ei Gunna Lithendiläinen eikä Shammah ole taistelleet urhoollisemmin otellessaan yht'aikaa monta vastaan kuin tuo pieni, taisteluissa harmaantunut pikimusta hyökkäysvaunu sinä aamuna susikoiralaumaa vastaan.

Joka taholta saarrettuna, pakotie katkaistuna, monien yht'aikaa ahdistamana, näköjään painossa voitettuna, mutta pitäen yhä vimmatusti puoliaan leveä, litteä mäyrä peittyi kokonaan koirien alle, lauman haavoittuneen johtajan luovuttaessa paikkansa toisille. Läpitunkematon nahka oli sinä päivänä pienelle taistelijalle hyväksi avuksi. Se kun oli höllällä mutta samalla sitkeä se kesti hyökkääjien terävät hampaat kuin De Bracyn espanjalainen rintahaarniska Robin Hoodin nuolet.

Koira toisensa perästä iski siihen hampaansa, jotka olivat voimakkaammat kuin suurimmankaan tanskalaisen tahi brittiläisen verikoiran hampaat, mutta yhtä hyvin ne olisivat voineet yrittää purra kynnysmattoa. Mäyrä oli pieni, koirat isoja ja niitä niin monta, että ne tapellessaan olivat toistensa tiellä. Ei yksikään niistä kuitenkaan mennyt mäyrän ulottuville kuin yhden kerran. Painaen pyöreän, korvattoman päänsä lyhyiden etujalkojensa väliin se jakeli koko laumalle iskuja, joista ainoakaan ei mennyt hukkaan. Painautuen litteäksi maata vasten ja koirien kiskoessa sen nahkaa, johon hammas ei pystynyt, se käyristyneiden etujalkojensa jännittyneiden lihaksien voimalla iski kaarevat, kauheasti repivät kyntensä jokaiseen koiraan, joka tuli sen ulottuville, kuin teräsveitset voihin. Taistellessaan tuo harmaanmusta eläin yhtämittaa murisi sähisten, mikä keskeytyi vain siksi aikaa, kun sen julmat leuat pureutuivat kuin terässangat vihollisen ruumiiseen. Silloin sen terävät torahampaat toimivat kuin sahanterät tunkeutuen yhä syvemmälle, kunnes peto, johon ne olivat tarttuneet, joko kellistyi maahan tahi riistäytyi irti hirveästi raadeltuna.

Puoli tuntia kestäneen, niin silmittömän ja raivoisan taistelun jälkeen, ettei moista milloinkaan oltu nähty tasangolla, mäyrä oli vieläkin jaloillaan. Vaikka sen harmaa selkä olikin punaisia täpliä peittonaan, ei punavärissä ollut lainkaan sen omaa verta. Vaikka ahdistavien koirien leuat olivatkin sitä kolhineet ja iskeneet, väännelleet ja riuhtoneet, ei sen teräsjäntereinen ja sitkeän nahan suojaama ruumis, joka oli erikoisesti luotu määrättyjen perusteiden mukaisesti, ollut mistään kohdasta pahasti vahingoittunut. Useimmat sen vastustajat olivat kuitenkin horjuneet tiehensä tahi piiloutuneet läheiseen viidakkoon kuollakseen siellä säädyllisesti ja yksinään villinväen tapojen mukaisesti.

Kaksi koiraa ahdisteli vielä tuota mustanharmaata raivotappelijaa, kun lauman johtaja teki viimeisen yrityksensä. Maattuaan hetkisen piilossa akaasiapensaiden juurella sen oli onnistunut pysähdyttää verenvuoto mäyrän kynsien repimistä haavoista, ja nyt se palasi toimintaan juuri kun pienen taistelijan vihdoinkin onnistui viiltää kumpaakin vastustajaansa käyrillä kynsillään, jotka olivat terävät ja raatelevat kuin druidien sotasirpit.

Turhaan ne iskivät ja repivät sen läpitunkematonta ruumista, mutta kun ne vihdoin hirveästi haavoittuneina horjuivat tiehensä, lauman johtaja hiipi mäyrän taakse, työnsi terävän kuononsa sen litteän ruumiin alle ja väänsi niin kovasti kuin suinkin jaksoi. Mäyränruumiin suojaamattomat alaosat paljastuivat silmänräpäykseksi. Silloin villikoira upotti viimeisellä epätoivoisella ponnistuksella terävät hampaansa syvälle pienen amatsonin lihaan käyttäen julmasti hyväkseen ensimmäistä etua, jonka eräs laumasta vihdoinkin oli saavuttanut taistelussaan sitä vastaan sinä päivänä.

Tuntiessaan pistävien hampaiden ensimmäisen kivun haavoittunut mäyrä pyörähti ympäri, ponnisti käyriä sääriään ja riistäytyi irti koiran otteesta saaden ammottavan haavan. Huolimatta vammastaan se iski torahampailla varustetut leukansa kuin sankaraudat susikoiran voimakkaaseen niskaan painaen sahamaiset hampaansa nahan ja lihan ja luiden läpi, kunnes ne tapasivat toisensa ison pedon selkäytimessä.

Käheästi ulvahtaen iso koira kohottautui takajaloilleen heilahduttaen mäyrän korkealle ilmaan ja horjui taaksepäin heittäen henkensä jo ennenkuin lysähti maahan.

Useimmat eläimet olisivat sellaisen tappelun perästä ja saatuaan sellaisen haavan kaatuneet uupuneina maahan ja pian kuolleet verenvuotoon. Mutta mesimäyrä polveutuu sitkeästä, taistelunhaluisesta rodusta; niinpä ei tämäkään halunnut kuolla haavasta, joka olisi tehnyt lopun mistä muusta eläimestä tahansa. Kääpeltäen takaisin luolaansa se järjesti sairaalan sen etäisimpään nurkkaan, voidellen siellä haavaansa ensimmäisen ja viimeisen kerran notkealla punaisella kielellään.

Sen puoliso tuli sinä aamuna myöhään kotiin onnistuneelta öiseltä pyyntiretkeltä, johon oli sisältynyt kova kaivamisurakka ja sitten vilkkaan gerbilla-jyrsijän perheen tuhoaminen. Se huomasi heti, ettei kotona ollut kaikki kunnossa, koska se näki kolmen täpläisen hyeenan hiiviskelevän luolan suun tienoilla maahan virranneen veren paikalle houkuttelemina. Vaikka hiiviskelevät pedot olivat sitä paljoa isompia ja vaikka niiden leuat ovatkin voimakkaammat kuin minkään muun tunnetun nisäkkään, ne maleksivat tiehensä vaikeroiden kuin ruumiiden syöjät häväistyn haudan reunalla, kun kuulivat mäyrän sähisevän murinan ja näkivät sen lyhyen ja paksun ruumiin valmistautuvan hyökkäykseen.

Kun mesimäyrä-isän ottivat vastaan luolan pohjalla nälkäisesti vikisevät penikat ja uhkaavasti muriseva puoliso, se ymmärsi heti, että sen velvollisuutena oli siitä alkaen ravinnon hankkiminen kuudelle yhden asemesta, kunnes asiasta toisin määrättäisiin.

Kun se myöhemmin puikkelehti mimosapensaan alitse, jonka parinkymmenen sm:n pituiset piikit ovat kuin valkoiset tikarit, sen oksien alta alkoi kuulua vihaista ja kammottavaa ääntä, joka on niin täynnä kiukkua ja sielutonta julmuutta, että se hyydyttää ihmisen veren ja pysähdyttää siihen paikkaan kiukkuisimmankin pedon — suuren käärmeen sihinää. Mutta mäyrälle ei tämä uhkaus merkinnyt muuta kuin aamiaiskutsua. Sen syvällä olevat pienet silmät leimusivat viheriöinä pensaan varjossa, kun iso käärme, jonka mustassa ruumiissa oli kaksi leveää valkoista rengasta, kohosi vaaksa vaaksalta polulla uhkaavasti pystyyn. Sen paisuva, kimaltelevan musta hilkka, jonka jatkona oli sysimusta kurkku ja pää, ilmoittivat sen kuuluvan hirveän myrkyllisten silmälasikäärmeiden heimoon. Nähdessään käärmeen harmaa mäyrä pysähtyi äkkiä, vaikka se olikin kokenut tappelija. Ja rengaskaula — kuten hollantilaiset nimittävät eteläafrikkalaista sylkevää silmälasikäärmettä — on todellakin tarpeeksi vaarallinen pysähdyttämään minkä eläimen tahansa. Ainoastaan musta mamba, puukobra, ja kaukaisen Idän hirmuinen silmälasikäärme voivat kilpailla vaarallisuudessa ja myrkyllisyydessä tämän puoltatoista metriä pitkän ruumistuneen kuoleman kanssa.

Mäyrä oli tuskin ehtinyt pysähtyä, ennenkuin käärme sähähti vihaisesti toisen kerran laskien hilkkansa alemmaksi ja hyökkäsi salamana odottavaa eläintä kohti. Vajaan kahden metrin päässä se kohosi jälleen uhkaavasti pystyyn kiiluvin silmin, jotka välkkyivät auringonpaisteessa kuin mustat turmaliinit. Hieman raottaen julmaa suutaan se paljasti neljä uurteista myrkkyhammastaan, jotka sijaitsevat parittain sen yläleuan kummassakin laidassa Sitten suuri käärme äkkiä taivuttaen kaulaansa syöksyi mäyrää kohti pusertaen samalla ilman pois ainoasta keuhkostaan ja puristaen kokoon ne lihakset, jotka peittävät sen litteän pään takaosassa sijaitsevia myrkkyrauhasia. Oitis kiiti ilman halki suoraan mäyrän syvällä sijaitsevia, pieniä silmiä kohti kaksi ohutta, käyrää, vaaleankeltaista suihkua, jotka olivat todellista kuoleman nestettä. Mäyrä nähtävästi kuitenkin tunsi rengaskaulan sotatavat, sillä juuri ennenkuin nuo kuolettavat tipat tulivat perille, se painoi tylpän päänsä maahan ja kohotti kummallisella, melkein inhimillisellä liikkeellä molemmat etukäpälänsä silmilleen.

Kerran vielä vihaisesti sihisten käärme ruiskahdutti myrkkyään, mutta suihkut eivät nytkään tehneet tehtäväänsä, vaan kuivaen pian kuumassa auringonpaahteessa näkyivät mäyrän turkissa pieninä keltaisina hiutaleina.

Sitten iso käärme syöksyi, tehden kuin kaksinkertaisen hyökkäyksen, äkkiä eteenpäin ja iskien alaspäin painoi myrkkyhampaansa mäyrän niskaan koettaen tunkea ne syvälle merkillisellä, käärmeille ominaisella liikkeellä, mutta sen ei onnistunut lävistää mäyrän sitkeää nahkaa.

Kun raivoisa käärme yritti perääntyä keltaisen myrkyn valuessa sen julmista suupielistä, käänsi mäyrä, joka vieläkin suojeli silmiään etukäpälillään, äkkiä päätään ja tarttui salamannopeasti mustaan hilkkaan leuoillaan, jotka olivat lujat kuin sankaraudat ja täynnä kiiltävän valkoisia tikareita, kaksiteräisiä miekkoja ja partaveitsenteräviä poskihampaita. Suuri käärme sihisi kerran vielä; sen äänessä oli kuvaamatonta uhkaa, sen toivottomasti iskiessä yhä uudestaan hampaansa mäyrän läpitunkemattomaan nahkaan, samalla kuin mäyrän raatelevat hampaat hitaasti tunkeutuivat nahan ja lihasten läpi yhä syvempään, kunnes niiden kärjet sattuivat yhteen käärmeen aivojen juuressa. Matelijan pitkä musta ruumis kiemurteli hirmuisesti, kunnes äkkiä jäykistyi liikkumattomaksi. Mutta vaikka vihollinen jo olikin täysin avuton, järkevä harmaa mäyrä puri huolellisesti sen turmantuojan pään kokonaan irti ruumiista, ennenkuin se nosti pitkän raadon selkäänsä ja lähti palailemaan takaisin luolaansa.

Useimmat tasangon asukkaat ovat tottuneet kulkemaan eksyttävästi ja vaatimattomasti, varsinkin kun ne kuljettavat kotiinsa päivällistään, mutta mäyrä ei tehnyt niin. Se palasi luolaansa lyhyintä tietä ja sileintä polkua. Se vielä hyräilikin kulkiessaan hiljaista, sihisevää, kaakattavaa laulua hampaittensa lomasta. Kerran se kohtasi mustaselkäisen sakaalin, jolla myös on leuoissaan suuri asevarasto teräviä, leikkaavia hampaita ja joka liikkuu nopeasti kuin varjo. Kun se näki riippuvan käärmeen, se höristi ihmeellisiä korviaan, mutta painoi ne luimuun ja kiiti tiehensä kuin tuulen puuskassa, kun tukeva, mustanharmaa mäyrä kieri näkyviin.

Kun ilta pimeni, mäyrä meni jälleen ulos ja metsästeli viidakon pensaiden ja puiden runkojen lomassa ja aavalla, laajalla tasangolla sitä riistaa, josta kuuden mäyrän henki riippui. Äkkiä tumma varjo kiiti halki keskiöisen sinipunaisen mustan taivaan, missä etelän tähdet tuikkivat kuin pienet lamput, ja pysähtyi hetkiseksi litteän mäyrän kohdalle, joka kohotti pyöreää päätään ja murahti sähisten. Ylhäältä alkoi heti kuulua sellaisia ääniä kuin joku olisi särkenyt pähkinöitä, ja varjo liukui pois. Jättiläishuuhkaja, jonka käyrä nokka on kuin kimalteleva veitsi ja jonka terävät kynnet ovat kuin teräskoukut, oli ajoissa tuntenut tuon murinan. Tämäkin pimeässä vaaniva kuolema, joka ei pelkää juuri mitään ja jonka siipien väliä on ainakin metrin verran, ei halunnut iskeä kiinni mäyrään, ja napsahdutellen vihaisesti nokkaansa se kiiti pois hakemaan heikompaa uhria.

Ennen kuun nousua, joka sulatti ja sekoitti kaikki viidakon värit toisiinsa, kuten kuutamo tekee, mäyrällä ei ollut ollenkaan onnea metsästysretkellään. Silloin se äkkiä kompastui kaniinin kokoiseen sokerirottaan, jonka nahassa on piikit karvojen asemesta. Jyrsijän isot, lujat etuhampaat eivät voineet mitään mäyrän aseille, vaan vähemmässä kuin minuutissa sen lihava ruumis oli matkalla marjakuusen alla piilevän nälkäisen perheen syötäväksi.

Näin tätä metsästämistä kuudelle jatkui niin päivin kuin öinkin. Sitten tuli sellainen yö, jolloin ei minkäänlaista riistaa näyttänyt olevan liikkeellä. Viidakon sydämessä mäyrä vain kohtasi känsäsian, joka teroitti käyriä gurkhien [gurkhat, hindulaisheimo Nepalissa] veitsien näköisiä torahampaitaan hiomalla niitä viikunapuuhun, ja sitten tasangolla se tapasi muurahaiskävyn, matelijakaudelta polveutuvan nisäkkään, joka on aivan kuusenkävyn näköinen, sillä se on kokonaan limittäisten, luisten suomujen peittämä. Kummastakaan ei ollut ravinnoksi mäyrän perheelle, mutta muitakaan eläimiä ei ollut liikkeellä. Pensasmurmelit, hyppyrotat, jättiläisrotat ja kaikki muut jyrsijät ja pienet antiloopit, jotka tavallisesti kuuluvat mäyrän ruokalistaan, näyttivät sinä yönä kadonneen maan pinnalta kokonaan olemattomiin.

Aurinko oli jo korkealla taivaalla, kun mäyrä palasi pesälleen. Nyt se ei hihittänyt kieriessään eteenpäin, ei edes mennyt luolaan kuullessaan sieltä nälkäisten pentujen vikinää, vaan kääntyi takaisin ja lähti jälleen aukealle tasangolle. Kun se kulkea taaperteli ruskeaa, surkastunutta ruohikkoa ohi pensaiden ja tiheikköjen, tapahtui jotakin merkillistä. Mesikäki, tuollainen harmaa, kottaraisen kokoinen lintu, ilmestyi äkkiä jostakin näkyviin alkaen kiihkeästi kutsuen lennellä mäyrän rinnalla. Mäyrä pysähtyi hetkiseksi, nelijalkainen ja lintu tuijottivat ääneti toisiinsa. Sitten mesilintu-opas lähti lentoon, mutta pysähtyi aina vähän päästä houkuttelemaan mäyrää liidellessään siivet lerpallaan aivan sen edessä.

Hitaasti, ikäänkuin vasten tahtoaan, mäyrä alkoi seurata kutsuvaa lintua. Juuri silloin ponnahti aivan sen jalkojen juuresta takkuiseen ruohoon kaivamastaan kuopasta sinertävä duiker, eteläafrikkalaisten antilooppien pienintä lajia, joka tuskin on kaniinia isompi. Se korskahti kimakasti, ja sen harmaansinertävä ruumis katosi näkyvistä pitkään, sotkuiseen heinikkoon, jonka alitse se alkoi kierrellä salaisia polkujaan ja mutkitella kuin ahdistettu jänis. Huomatessaan antiloopin mäyrä lakkasi seuraamasta lintua ja huolimatta sen hurjista kutsuista lähti seuraamaan nelijalkaisen otuksen jälkiä häntä pystyssä ja kuono maassa kuin metsäkoira. Mesikäki seurasi sitä jonkin aikaa tirskuttaen ja visertäen sen pään päällä, mutta liiteli vihdoin tiehensä, kutsuen ja katsellen taakseen lentäessään.

Metsästys tuntui ensi näkemältä toivottomalta. Duiker on pienimmistä antiloopeista ketterin, jotavastoin mäyrän mylleröivä käynti tuskin sujuu ihmisen juoksua nopeammin. Mutta nyt toistui taaskin vanha tarina kilpikonnan ja jäniksen kilpajuoksusta. Peto seurasi itsepäisesti duikerin jälkiä. Vaikka antilooppi olisi hypähdellyt sivulle ja mutkitellut kuinka tahansa, se kuuli aina uudelleen, ennemmin tahi myöhemmin, takaa-ajajansa sihisevän murinan, kun tämä oli erehtymättömällä vainullaan saanut selville takaa-ajettavansa jokaisen mutkan ja polvekkeen. Joskus duiker hädissään uskaltautui aukeallekin ja haihtui näkymättömiin kuin sininen viiru ruskeaksi paahtuneen tasangon poikki; mutta kuten kaikkien sen heimoon kuuluvien eläinten, tämänkin kääpiön oli mahdoton juosta suoraan, joten se kääntyi aina takaisin päästessään jonkin tuntemansa alueen rajalle, sallien siten mäyrän oikaista mutkat ja halkaista ympyrät, joita se yhä teki.

Vähitellen mäyrän pahaenteinen, väsymätön vauhti alkoi uuvuttaa antilooppia, kunnes pikku pukki vihdoin kuumuuden uuvuttamana ja huomatessaan paon mahdottomaksi ryhtyi vastarintaan juuri saman marjakuusen juurella, jonka juurten välissä mäyrän luolan sisäänkäytävän suu oli. Sen neulamaiset sarvet ja pienten terävien kavioiden iskut eivät voineet mitään mäyrän kynsien puristukselle eivätkä sen hirmuisten hampaiden peloittavalle otteelle, vaan hetkistä myöhemmin pesässä odottavat nälkäiset pennut tervehtivät iloisesti muristen sen lihavaa ruumista. Kun puoliso ja lapset olivat syöneet kyllikseen, iso mäyrä pisti tähteet poskeensa ja kiertyen käppyrään nukkui kellon ympäri.

Seuraavana yönä se oli onnekkaampi ja sattui tapaamaan maaoravalauman.
Lopettaessaan kaivamisensa se oli surmannut ne kaikki kooten muonaa
nälkäiselle perheelleen ainakin niin pitkäksi ajaksi, kunnes rouva
Mäyrä jälleen kykenisi omalta osaltaan hankkimaan ruokaa.

Sitten tuli iltapäivä, jolloin mäyrä lähti vaeltamaan tavallista aikaisemmin jättäen luolaan hyvin ruokitun perheensä. Akaasiasta pyrähti jälleen äkkiä sen kohdalle mesikäki. Satojatuhansia vuosia takaperin oli jokin tämän harmaan linnun esivanhemmista keksinyt taikasanan, jonka vaikutuksesta harmaa peto tänään samosi sen perässä tasangon poikki vastaten omituisella raksuttavalla murinallaan linnun kiihkeihin kutsuihin. Ruskean tasangon poikki, pitkin sakeaa pensaikkoa kasvavaa kuilua ja suoraan tiheän viidakon halki vievää polkua lintu opasti mäyrää, ja tämä seurasi sitä.

Kilometrikaupalla nuo merkilliset liittolaiset matkasivat yhdessä, kunnes jonkin matkan päästä alkoi häämöttää korkea krantsi, kuten buurit nimittävät sellaisia harmaita kallioita, joita kohoaa siellä täällä tasangolla. Kutsuva lintu lensi suoraan sen rapautunutta seinämää kohti, jossa noin viidentoista metrin korkeudella maasta parvi viidakon raivoisia, mustia mehiläisiä kuhisi kallionhalkeaman suulla. Lintu toisti vielä kerran kutsunsa, saman, joka oli houkutellut pedon kilometrejä laajan tasangon poikki ja viidakon halki paikalle, jossa oli tuota villinväen nestemäistä, kullankeltaista herkkua, hunajaa. Samaa kuin kissanminttu on kissansukuisille eläimille, samaa on hunaja mäyrälle; niinpä se onkin sellainen syötti, sellainen kiihkeästi himoittu herkku, että ne sen vuoksi uhmaavat millaista vaaraa tahansa.

Mäyrä kiiruhti eteenpäin kalliota kohti sihisten kuin teekattila ja kaakattaen kuin kana, ja sen edellä harmaa lintu räpytteli kiihkeästi siipiään ikäänkuin yllyttäen sitä kovempaan vauhtiin pitkän matkan lopputaipaleella.

On olemassa ainoastaan muutamia eläimiä, jotka uskaltavat uhmata villimehiläisparven lukemattomia pistoja. Mesimäyrä on niitä harvoja.

Tarttuen vuoroin kummallakin tukevalla käpälällään kallion halkeamiin mäyrä alkoi rohkeasti kiivetä suorastaan vetäen itseään ylöspäin melkein kohtisuoraa kallionseinämää, kunnes se vihdoin pääsi seinämästä aukeavan rotkon suulle pienelle pengermälle, josta jyrkkä polku vietti alaspäin upoten näkymättömiin pensaiden ja köynnösten joukkoon. Kuuden, seitsemän metrin päässä ylempänä ammotti hunajaa täynnä oleva halkeama, sen ponnistusten päämäärä.

Juuri kun sen piti harpata penkereen laidan yli, kuului syvemmältä rotkosta vihaista ulvontaa, ja näkyviin ilmestyi äkkiä eteläafrikkalaisen ilveksen vihainen pää. Hetkisen ilveksen karviaismarjanviheriät silmät tuijottivat leimuten mäyrän silmiin, jotka välkkyivät kuin musta lasi auringonpaisteessa. Sitten suuren kissan tiilenpunainen ruumis ponnahti eteenpäin. Toisella teräväkyntisellä etukäpälällään se lyödä sivalsi mäyrää. Äkillinen hyökkäys irroitti mäyrän täpärän otteen kalliosta, niin että se alkoi vieriä jyrkännettä alas. Mutta pudotessaankin se iski toisen etukäpälänsä kaikki viisi käyrää kynttä syvälle ilveksen pehmoiseen nahkaan kiskaisten samalla kaikin voimin. Koska punainen kissa oli viime lyönnillään menettänyt tasapainonsa, sekin horjahti penkereeltä, ja raivokkaasti muristen sen oli pakko seurata mäyrää. Molemmat putosivat melkein pystysuoraan alas kallioille.

Painaen pyöreän päänsä turvaan etukäpäliensä väliin mäyrä kiertyi kokoon palloksi, ja vaikka se putosikin kovalle kalliolle, ei sen sitkeäluiseen, paksunahkaiseen ruumiiseen tullut pienintäkään vammaa. Silmänräpäyksessä se taas oli pystyssä lyhyillä jaloillaan sihisten ja kaakattaen raivosta.

Ilves oli heimonsa eläinten nopeaan tapaan suoristautunut ilmassa ja pudonnut kevyesti jaloilleen kuin teräsjousille. Se ei kuitenkaan enää halunnut käydä toiseen »erään» mustanharmaan tappelupukarin kanssa, vaan hävisi pensaikkoon kuin punainen viiru mäyrän kieriessä sitä kohti muristen sotahuutoaan.

Mäyrä oli juuri lähtemässä kulkemaan ilveksen jälkiä, kun sen yläpuolelta alkoi jälleen kuulua mesikäen huutoa. Lentää rapistellen alemmaksi, kunnes oli vain metrin päässä mäyrän tylpästä kuonosta, harmaa lintu alkoi houkutella sitä takaisin kallioille niin kiihkeästi, ettei moista voinut vastustaa.

Kuullessaan linnun äänen pieni tappelupukari näytti kokonaan unohtavan ilveksen raa'an käyttäytymisen. Muristen ja kitisten kuin herätyskello se kerran vielä kiskoi itsensä pelkillä voimillaan kallion kuvetta ylös. Tällä kertaa se ei pysähtynyt, ennenkuin pääsi sen halkeaman suulle, joka oli ahdettu täyteen kiinteitä vahakakkurivejä, jotka olivat täynnä tuhannen tuhansista kukista koottua kullankeltaista hunajaa.

Kun mustanharmaa peto käydä kääpelsi pieneen luolaan, josta kuului miljoonien siipien sirinää ja mustien aaltojen surinaa, sotaiset mehiläiset hyökkäsivät pistimet sojossa sen kimppuun. Tuo raivostunut parvi olisi tappanut melkein minkä muun eläimen tahansa siihen paikkaan, mutta oivallisesti varustautunut mäyrä ei näyttänyt huomaavankaan niitä.

Ojentaen ensin toisen, sitten toisen käpälänsä se raastoi irti kasoittain vahakakkuja ja ahmi tyytyväisyydestä kaakattaen kupunsa täyteen hunajaa, mehiläisiä, vahaa ja toukkia heittäen tähteet alas kallioille.

Juuri sitä hetkeä mesikäki oli odottanutkin. Visertäen äänekkäästi ihastuksissaan se iski kiinni hautomakennoihin, jotka olivat täynnä ihania, lihavia, valkoisia toukkia, joista oli määrä kehittyä työmehiläisiä, kuhnureita ja kuningattaria, ja ahmi ne kupuunsa, koska ne olivat sen osa ryöstösaaliista tässä uskaliaassa yrityksessä, joka oli tehty yksissä tuumin mäyrän kanssa. Sen juhlimista eivät perhehuolet häirinneet sen enempää kuin eurooppalaista käkeä tai amerikkalaista lehmälintua. Jo monta viikkoa sitten se oli sijoittanut viisi täplikästä munaansa viiteen eri pesään, toisten lintujen haudottaviksi, jotka saivat ilmaiseksi ruokkia ja kasvattaa sen poikaset, jotta se itse saattoi viettää päivänsä vapaana ja etsiä mehiläispesiä ja, löydettyään sellaisen, houkutella joko mäyrän tahi ihmisen tutkimaan sen löytöä ja luovuttamaan sille toukat.

Aurinko oli jo painumassa mailleen, kun nelijalkainen ja lintu jakoivat keskenään viimeisen hunajakakkupalasen ja hävitetyn parven viimeisen toukan. Sitten mesikäki lensi laiskasti lähimmän puun latvaan ja livertäen vielä kerran liiteli tiehensä, mäyrän turkki tahmeana, mutta vatsa täpö täynnä ja tämän tästä tyytyväisenä murahdellen palaillessa pitkää tietään takaisin marjakuusen juurten alla sijaitsevaan luolaansa.

KARSIKKOPUU

Harvoilla valkoisilla miehillä on milloinkaan ollut karsikkopuuta. Mutta Red Bennis Circle T:stä on niitä harvoja. Kun luoteiset cree-intiaanit haluavat kunnioittaa suurta päällikköä tahi rohkeaa tekoa, he kiipeävät pisimpään mäntyyn, minkä löytävät, ja karsivat sen oksat jättäen ainoastaan latvaan pienen vihreän tupsun. Sellainen karsikkopuu saattaa säilyä muistomerkkinä vuosisatoja.

Kolmivarpainen karhu, muuan parlamentin jäsen sekä kääntöpääveitsi aiheuttivat yhdessä sen, että sellainen kunnia tuli Redin osaksi.

Siellä, missä Kalliovuorten tyvikukkulat kuvastuvat korkeina sinoberin, indigon ja viheriän värisinä kumpuina taivaanrantaa vastaan ja missä kuitenkin valkoiset huiput kohoavat korkealla kuin joutsenet niiden takana, sijaitsee Circle T-karjakartano. Siellä Red Bennis paimensi karjaa henkensä elatukseksi. Muistettiin vielä sekin aika, jolloin häntä kaikkialla Meksikon rajan tienoilla ylistettiin siitä ilmiömäisestä nopeudesta, jolla hän vetäisi esiin revolverinsa vasemmalta kupeeltaan, minkä moni ilkeä mies oli saanut kokea. He heittivät kuitenkin henkensä heti sen huomion tehtyään, joten siitä tiedosta ei ollut heille vähintäkään hyötyä. Circle T:ssä Red sentään oli luopunut sotaisista tavoistaan, vaikka revolverin kotelo vieläkin riippui hänen kupeellaan. Mutta kun mies on parhaimmillaan ja kun hänellä on sulan kuparin värinen tukka ja leimuavat punaisenruskeat silmät, on viisainta, ettei pane häntä liian kovalle koetukselle. Silas N. Butterick, parlamentin jäsen, tuli sen asian tuntemaan.

Mr Butterick oli sen englantilaisen yhtiön varajohtaja, joka omisti
Circle T:n, ja oli nyt saapunut tarkastamaan karjakartanoa.

Tulonsa jälkeisenä aamuna kookkaan isännöitsijän Sandy Stewartin laittaessa tilikirjojaan valmiiksi tarkastettaviksi mr Butterick maleksi karjakartanon satulavajaan. Hän kiinnitti huomionsa sen perimmäisessä nurkassa istuvaan, punatukkaiseen, kuluneeseen flanellipaitaan ja kuluneisiin sinisiin mekkohousuihin pukeutuneeseen nuoreen mieheen, joka koetti kiilloittaa kuluneita saappaitaan, vihellellen samalla surullisesti. Tästä johtui varajohtajan mieleen, että hänen omat jalkineensa olivat suuresti kiilloituksen tarpeessa. Hän istuutui raskaasti lähimmälle tuolille ja nosti paksun jalkansa maassa lojuvalle laatikolle.

— Kuulkaahan, hyvä mies! hän huudahti. Red herkesi viheltämästä.

— Puhutteko minulle?

— Puhun, mr Butterick vastasi. Tarvitsen hieman apuanne.

Nuori lehmäpaimen tuli musterasia toisessa ja harja toisessa kädessään.

— Kiilloittakaa kenkiäni hieman, olkaa niin hyvä,

Circle T:yhtiön varajohtaja käski. Nuori mies katsoi häneen hetkisen.

— Tahdotteko, että kiilloittaisin kenkänne? hän kysyi lempeästi.

— Tahdon! mr Butterick vastasi äreästi. Ja pyydän myös tekemään sen nopeasti.

Vastaamatta sanaakaan Red polvistui, pisti harjansa rasiaan ja osoittautui sangen taitavaksi kengänkiilloittajaksi. Kun työ oli tehty, mr Butterick nousi seisoalleen, työnsi välkkyvät kenkänsä kauemmaksi ja katseli niitä hyväksyvästi.

— Erittäin hyvin, erittäin hyvin, hän huomautti ja pisti kätensä taskuun kaivaen sieltä Redille kirkkaan neljännesdollarin rahan. Nuori mies otti sen vastaan puhumatta sanaakaan ja istuutui samalle tuolille, jolta brittiläinen ylimys oli juuri noussut, ja asetti toisen saapasjalkansa laatikolle.

— Kuulkaahan nyt, hyvä mies, hän iloisesti huomautti, kun mr Butterick lähti maleksimaan tiehensä, kiilloittakaa tuo.

— Mitä tarkoitatte? Circle T:n varajohtaja jyrähdytti vaikuttavimmalla tavallaan.

— Juuri sitä, mitä sanoin, Red vastasi huolettomasti. Kiilloittakaa saappaani ja tehkää se kirotun nopeasti!

Ja kun hän äkkiä heilahdutti oikeaa kättään, lepäsi 45-kaliberin revolveri hänen polvellaan, ja sen piippu suuntautui suoraan mr Butterickin ohimoa kohti.

Käsityksensä Lännestä tämä ylimys oli suurimmaksi osaksi koonnut synnyinmaassaan näkemistään elokuvista, ja nyt hän totesi joutuneensa auttamattomasti vastakkain tuollaisen murhamiehen kanssa, joiden epätoivontekoja hän usein oli katsellut valkoisella kankaalla. Puhumatta sanaakaan hän polvistui, murahtaen jotakin, lattialle ja uurasti seuraavat kymmenen minuuttia hirmuisesti nuorukaisen taitavien neuvojen ja ohjeiden mukaisesti. Kun hän vihdoin sai työnsä valmiiksi, hänen kauluksensa oli muuttunut jälleen pehmeäksi, hiki virtasi pitkin hänen kasvojaan ja hän itse oli hervoton ja vapisi, mutta Redin saappaat loistivat kuin kuvastimet.

— Niin juuri, tämä »olio» huomautti mr Butterickin noustessa lattialta.
Erittäin hyvin tehty, todellakin, hyvä mies. Tässä on vähän teille.
Varokaa hävittämästä sitä.

Ja hän ojensi englantilaiselle saman kiiltävän rahan, jonka äsken oli tältä saanut.

Circle T:n varajohtaja horjui heikkona ovesta pihalle, mutta Red maleksi karjakartanon konttoriin, jossa Sandy sadatteli kirjojensa ääressä.

— Tahdon palkkani, Red sanoi äkkiä.

— Mitä helkkarin puhetta tuo on? Sandy murahti. Ensin minun pitää tarkastaa näihin kirjoihin merkityt summat, jotka yhteensä kohoavat ainakin miljardiin dollariin, ja nyt tahtoo paras mieheni palkkansa. Mikä sinua vaivaa?

— No niin, yksi tämän kartanon omistajista on kiilloittanut saappaani, joten minun pitää luullakseni lähteä nyt tieheni.

Ja hän selitti tapahtuman muutamilla lyhyillä, äreillä lauseilla. Sandy kuunteli ilmeenkään muuttumatta hänen kasvoissaan.

— Et saa mitään palkkaa täältä, kuuletko! hän sanoi päättävästi. Cree-intiaanit, Saanak ja Nunku, ovat tuolla pihalla koirineen. He tahtovat eväitä lähteäkseen ajamaan vanhaa Kolmivarvasta. Sinä lähdet heidän mukaansa. Karjanomistajien liitto on luvannut tuhannen dollarin palkinnon sen kirotun karhun tappamisesta. Sinä et kyllä kykene siihen, mutta se vie sinut pois isännän näkyvistä hänen vierailunsa loppuajaksi. Painu nyt matkoihisi, ja jos vain kuulen sinun vielä tehneen tällaisia tyhmiä kepposia, potkin kyllä ne halut pois sinusta revolveristasi huolimatta.

On huomattava, että harmaakarhu on suurin, vihaisin ja viisain kaikista Pohjois-Amerikan pedoista. Se on samalla tavattoman epäluuloinen ja hyvin petollinen. Se saattaa painaa yli kolme ja puolisataa kiloa, olla lautasiltaan metrin ja neljänneksen korkuinen ja hyvinkin kolme metriä, kun se kohoaa pystyyn iskeäkseen heimonsa tavallisen musertavan iskun. Se voi kuitenkin puikkelehtia tiheän viidakon läpi äänettömästi, sotkea jäljiltään kymmenen miestä metsässä hehtaarin alalla ja juosta koko päivän epätasaisessa maastossa nopeammin kuin hevonen laukkaa.

Kerran miespolvessa tahi niille main vanha yksinäinen uroskarhu rupeaa kaatamaan karjaa. Kun niin käy, siitä tulee niin paha peto, etteivät karjanomistajat tiedä pahempaa. Kolmivarvas oli juuri sellainen. Kymmenen vuoden aikana se oli alueella, joka oli ainakin puolentoista sadan kilometrin pituinen ja joka käsittää luoteis-Amerikan jylhimpiä ja vaikeapääsyisimpiä seutuja, tappanut keskimäärin sonnin viikossa. Metsästäjät sekä satimilla ja myrkyllä pyytäjät olivat turhaan väijyneet sen henkeä. Kerran siltä oli jäänyt rautoihin varvas, jonka menettämisestä se oli saanut nimensä. Sen päivän perästä se ei milloinkaan enää palannut haaskalle, joten sen onnistui välttää sekä raudat että strykniini, jotka usein vievät hengen henkipatolta karhulta. Luonnon oikusta se ei ollut harmaa, kuten muu sukunsa, vaan musta kuin musta karhu.

Juuri tätä petoa, jonka päästä oli luvattu tuhannen dollarin palkinto ja jonka peloittava maine oli kantautunut Alaskaan saakka, nuo pohjoisesta kotoisin olevat intiaanit olivat tulleet ajamaan heimonsa parhaat karhukoirat mukanaan.

Red ei vastannut sanaakaan Sandyn ehdotukseen, kiiruhti vain asuntoonsa valmistautuakseen matkaan, sulloi muutamia esineitä selkäreppuunsa, sieppasi huopapeitteen, pyssyn ja ammusvyön mukaansa ja liittyi hetkisen kuluttua metsästäjiin, jotka juuri olivat lähtemässä aitauksesta. Intiaanit ja heidän koiransa olivat paimenen vanhoja ystäviä, sillä hän oli metsästellyt heidän kanssaan sellaisina aikoina, jolloin karjakartanossa oli vähän työtä.

— Päivää, Saanak — päivää, Nunku, Red sanoi ystävällisesti tavatessaan intiaanit portilla. Lähden mukaanne katsomaan, etteivät karhut syö teitä suuhunsa. Älkää siis mukisko vastaan!

Metsästäjien vakavat, vaskenväriset kasvot vetäytyivät äkkiä iloiseen hymyyn.

— Vai niin! he murahtivat yhteen ääneen, mikä oli paljon sanottu, sillä cree-intiaanit ovat hyvin vaiteliaita.

Kumpikin koira seisoi hiljaa isäntänsä takana. Saanakin koira oli pohjoisgrönlantilainen ja nimeltään Nodu, joka creenkielessä merkitsee pahaahenkeä. Mutta sen ulkomuoto ei vastannut lainkaan sen nimeä. Sillä oli suurenmoisen paksu, valkoinen turkki, jonka selkäkarvat olivat ainakin parinkymmenen senttimetrin pituiset ja hieman punertavat, ja valkoisen, sulkamaisen hännän karvat vieläkin pitemmät. Se painoi lähes kolmekymmentäviisi kiloa, sillä oli avoin naama, musta kuono ja ruskeat silmät, ja kun se heristi korviaan ja näytti irvistäen punaista kieltään, se muuttui vastustamattomasti inhimillisen näköiseksi. Mutta joutuessaan tekemisiin eläinten kanssa se oli täydellisesti nimensä kaima. Se oli voittanut kovissa tappeluissa kaikkiin rotuihin kuuluvat koirat, joita pohjoisessa asuvat intiaanit ja eskimot käyttävät, jotapaitsi se tunnettiin parhaimmaksi karhukoiraksi napapiirin eteläpuolella.

Toinen koira, Yed, oli aitoalaskalainen harmaa piski, jonka oljenväriset silmät olivat kuin vaaleaa tulta, perintöä susi-esi-isiltä. Se oli julma, voimakas, hiljainen peto, jolla oli pitkät jalat, tanakka ruumis ja suuri pää. Sen paksukarvainen niska, pystyt korvat ja sulkamainen häntä ovat ominaisia susikoirille, jotka ovat tehneet elämisen mahdolliseksi kaukana pohjoisessa asuville ihmisille. Vaikka Yed olikin paljoa vihaisemman näköinen kuin Nodu, jälkimmäinen oli sentään huolimatta ystävällisestä naamastaan ja säyseästä olemuksestaan sen tunnustettu herra.

Red oli molempien koirien suosikki. Nodu näytti irvistäen punaista kieltään ja tuli häntäänsä heiluttaen niin lähelle kuin pohjoisgrönlantilainen koira yleensä voi tulla, eikä piskikään murissut, mikä on suuri ystävyydenosoitus sen äreään rotuun kuuluvien otusten taholta.

Juuri kun metsästäjät katosivat näkyvistä kukkuloiden taakse, hyökkäsi varajohtaja Butterick kalpeana ja vavisten Sandyn konttoriin syyttämään Rediä, mutta vanha skotlantilainen ehti ennen häntä.

— Älkää puhuko sanaakaan, hän sanoi parhaimmalla skotlantilaisella korostuksellaan kohottaen kättään, joka oli hieman pienempi liikkiötä. Olen jo kuullut hänen häpeällisestä käyttäytymisestään, mr Butterick, ja karkoitin heti tuon nuoren roikaleen koko karjakartanosta. Täällä ei kukaan saa pistolilla uhaten pakottaa isäntiä kenkiä kiilloittamaan.

Ja Sandy katseli raivostunutta ylimystä parin metrin korkeudelta tietoisena oikeudenmukaisuudestaan.

Kun pieni seurue ratsasti hämärään, vyöryi sumuverho heitä kohti alhaalla virtaavasta joesta vedenviheriöinä, tummuneeseen hopeaan ja kirkkaan punasinervään vivahtelevina röykkiöinä. Sitten alkoi läntisen taivaan sulan kullan yläpuolelta tuikkia äkkiä pieni, kellertävä tähti. Suuret puut kohosivat korkeina kuin kirkon pylväät.

Heidän ratsastaessaan joen poikki kaalamon kohdalta pimeys tulvi heidän ympärilleen kuin musta nousuvesi ja tummansininen taivas näytti tulevan niin lähelle, että melkein luuli sen hipovan puiden oksia, joihin oli takertunut tuikkivia tähtiä.

Kaukana kukkuloiden rinteillä he ratsastivat naapurikarjakartanon laidunrajan poikki juuri kun tuhannet lampaat alkoivat kulkea makuualueelle kuin valkoiset varjot. Pari koiraa laukkasi lähemmäksi katsomaan matkamiehiä päästäen kumean murinan huomatessaan Nodun ja Yedin. Ne olivat vanhoja englantilaisia lammaskoiria, suuria, hännättömiä, karhumaisia eläimiä, joilla on tuuhea turkki ja ymmärtäväiset silmät. Ne olivat niin raskaita ja voimakkaita, että vain harvat koirat olisivat uskaltaneet ruveta niitä vastustamaan. Mutta kaukaisen pohjolan uroot suhtautuivat tulijoihin niin halveksivasti, että se vaikutti, ja lammaskoirat perääntyivät sallien toisten mennä ohitseen. Nodu irvisteli iloisesti, ja Yed oli yhtä vakava ja välinpitämätön kuin ennenkin juostessaan niiden ohi parantamatta vauhtiaan.

Siksi yöksi metsästäjät asettuivat leiriin laajalle pengermälle syvään rotkoon. Kun nuotion rätisevät liekit leimahtivat korkealle, kuului kallioiden lomasta metsäsuden vaikeroivaa, uhkaavaa ulvontaa. Kuullessaan sen alkoivat seipääseen kiinnitetyt hevoset korskahdella, ja koirat heräsivät unestaan ja tuijottivat korvat pystyssä pimeään, kunnes verenhimoiset petojen äänet lakkasivat kuulumasta.

Pieni joukko taivalsi nopeasti kolme päivää, kauas halki outojen, karujen tienoiden. Korkeat kalliot, syvät kuilut ja jylhät louhikot vuorottelivat peloittavina sokkeloina. Huippujen, solien ja tiheiden viidakkojen yllä oli kuin ilmassa uhkaavan vaaran tuntua, mutta mustasta henkipatosta itsestään, jota he olivat lähteneet etsimään, he eivät nähneet jälkeäkään. He ratsastivat pienen kuohuvan virran poikki, jonka vedet ryöppysivät hirmuista vauhtia jyrkännettä alas kuin estääkseen heitä pääsemästä etemmäksi. Intiaanit olivat ajatelleet pysähtyä sen toiselle rannalle. Heidän pannessaan leiriä kuntoon lähti Red koirineen maleksimaan kauemmaksi virran rannalta jättäen pyssynsä, reppunsa ja raskaan vyönsä sinne.

Ilmassa oli pakkasen tuntua, puiden lehdet olivat jo alkaneet kellastua. Jokivarsilla olivat mustien pajujen lehdet jo käyneet vaaleankeltaisiksi ja niiden kalvo oli heikosti punertava. Koivut olivat ruosteenruskeita ja suklaanvärisiä, siellä täällä hunajankeltaisia täpliä. Niiden takana kasvavat haavat olivat heleän keltaisia ja kimaltelivat kuin kulta syyskuun ilmassa, kun taas vaahteranlehdet olivat päältä karmiinin, alta räikeän punaiset. Orjantappurapensaatkin loistelivat viidakoissa punaisina läiskinä.

Kun nuori karjapaimen käveli yhä etemmäksi virran rannalta ihaillen edessään leviävää väriloistoa, hän huomasi äkkiä vuoren rinteessä parin kolmen metrin syvyisen kuopan, josta jokin suuri peto oli kaivanut esille kokonaisen lauman hopeanharmaita murmelin sukuisia jyrsijöitä, jotka ovat toista vertaa isompia kuin Idässä elävät murmelit. Veripilkut, pitkien kynsien jäljet savessa ja siellä täällä näkyvät harmaat karvatukot osoittivat, missä pelästyneet eläimet oli siepattu kiinni niiden yrittäessä kiivetä kuopan laitoja pitkin ylös. Kaikkialla pehmeässä sorassa oli kuin leveän, paljaan ihmisjalan jälkiä, jotka suippenivat kantapään kohdalta ja joissa jalkapohjan keskustaa osoitti nahkapoimun painama uurre. Nähdessään ne Red säpsähti. Nuo olivat karhun jälkiä, ja suippo kantapää on erikoisesti harmaankarhun tunnusmerkki.

Redin tuijottaessa jälkiin aivan hänen edessään oleva paksu, musta kanto liikahti osoittautuen suureksi, muurahaiskeon vieressä seisovaksi karhuksi. Kun kookas peto kääntyi päin, Red huomasi, sydämensä äkkiä noustessa kurkkuun, että pedon vasemmasta etukäpälästä puuttui yksi kynsi. Hän kirosi hiljaa itsekseen:

— Tuhat dollaria, eikä minulla ole pyssyä mukanani!

Kolmivarvas teki silloin puolestaan lopun sen enemmistä valituksista. Mutta se ei livahtanut nopeasti kuin varjo läheisimpään tiheikköön, vaan laskeutui äkkiä nelinkontin ja hyökkäsi ärjähtäen Redin kimppuun kuin lumivyöry. Se karjui kuin leijona tullessaan kohti pää ojossa ja korvat luimussa ja purra louskutti hampaitaan, niin että vaahtopallot lentelivät suupielistä silmien kiiluessa murhanhimosta kuin harmaa teräs.

Red kääntyi ja lähti juoksemaan henkensä edestä, mutta samassa karhu oli hänen kintereillään. Vain harmaankarhun merkillinen hyökkäystapa pelasti sinä päivänä nuoren paimenen hengen. Hyökkäävä harmaakarhu luottaa etukäpäliensä hirveiden kynsien musertaviin iskuihin ja turvautuu hampaisiinsa vasta sitten, kun ahdistettava on maassa. Kolmivarvas siis perääntyi ja suuntasi Rediin iskun, joka olisi tappanut härän. Kuitenkin se silmänräpäyksen murto-osa, joka kului pedon varustautuessa iskemään, sai iskun jäämään tuuman verran liian lyhyeksi osuakseen mieheen. Syöksyen eteenpäin epätoivoisesti Red saavutti pienen etumatkan. Mutta vauhdin ollessa kovimmillaan hänen jalkansa tarttui puun juureen, ja hän kaatui suulleen maahan, juuri kun karhu oli saavuttamaisillaan hänet jälleen. Kääntyen selälleen Red veti polvensa koukkuun ja puristi kätensä nyrkkiin odottaen joka hetki tuntevansa pedon käyrien kynsien tunkeutuvan hänen lihaansa. Kun karhu jo oli kita ammollaan hänen yläpuolellaan ja pelastus näytti mahdottomalta, oli apu samassa lähellä.

Harjaantuneina monissa taisteluissa valkoisten jääkarhujen kanssa pohjolassa koirat olivat ponnahtaneet sivulle harmaankarhun hyökätessä ja sitten syöksyneet sen kimppuun sivulta. Valkoinen, irvistelevä Nodu oli joutunut aivan raivoon. Sen mustanpuhuvat huulet vetäytyivät syrjään terävien, valkoisten hampaiden tieltä, suippo kuono oli kiukusta rypyssä, silmät leimusivat taisteluintoa, josta se oli saanut nimensä. Päästäen murahduksen, joka ilmaisi murharaivoa, se hyökkäsi kuin pantteri, ja samassa sen hampaat yhtyivät harmaankarhun reisilihaksessa.

Toiselta puolelta taasen Yed puri karhun koipia kuin susi, kunnes karhu kääntyi, voimatta enää kärsiä tuskaa, kiduttajiinsa päin jättäen rauhaan miehen, joka makasi avutonna sen käpälien välissä.

Peto liikkui niin nopeasti, että sen kumpikin isku olisi sattunut tavallisiin koiriin, mutta Nodu ja Yed olivat ennenkin tapelleet yhtä nopeiden karhujen kanssa, joten ne saivat helposti väistetyksi sen suurten käpälien iskut. Ja samassa silmänräpäyksessä kun se kääntyi, ne olivat jälleen sen kummallakin kupeella.

Käyttäen hyväkseen väliaikaa Red ponnahti jaloilleen ja juoksi piiloon lähellä huomaamansa kannon taakse. Kun koirat lakkaamatta ahdistivat, karhu perääntyi vihdoin kahden kaatuneen puun muodostamaan nurkkaukseen ja kääntyi uhkaavasti muristen päin vihollisiaan.

Samassa Nodu hyökkäsi tuijottavin, leimuavin silmin ja punaisia täpliä kaikkialla valkoisessa turkissaan sen kimppuun ja iski hampaansa juuri suuren karhun takakoiven kinnerjänteeseen. Kääntymättä harmaakarhu iski niin odottamattoman nopeasti, että äkkiä ilmestyi punainen juova koiran valkoiseen kylkeen, jota karhun terävät kynnet olivat raapaisseet.

Yed yritti tehdä saman tempun toiselta puolelta. Ja jälleen, liikahduttamatta lainkaan varoittavasti ruumistaan ja päätään, karhu työnsi äkkiä etukäpälänsä syrjään ja tarttui kiinni suureen koiraan päästämättä sitä enää irti.

Yedin tappelut olisivat päättyneet siihen paikkaan, jollei Red olisi ehtinyt hätään. Penkoessaan epätoivoisesti taskujaan hän sai käteensä ainoan aseensa, kääntöpääveitsen, jonka terä oli ainoastaan kymmenen senttimetrin pituinen. Kumartuen eteenpäin puun rungon yli hän iski veitsensä koko voimallaan pedon etulavan juureen ja ponnahti samassa silmänräpäyksessä taaksepäin, ehtien juuri parhaiksi perääntyä. Piston vihlaisevan tuskan tuntiessaan peto pyörähti ympäri ja läimähdytti iskun, joka kiskaisi paksulta kaarnaa ja puuta rungon siitä kohdasta, johon Red juuri oli nojautunut. Jälleen koirat hyökkäsivät sen kimppuun kummaltakin puolelta sen syöksyessä miehen jälkeen, ja taas se kääntyi niihin päin iskien tyhjään etukäpälillään ja peräytyi sitten tuohon runkojen nurkkaukseen, jossa se oli kutakuinkin suojassa ahdistajiensa hyökkäyksiltä.

Tappelijoiden tuijottaessa toisiinsa Red huusi apua voimiensa takaa saamatta kuitenkaan vastausta. Leirin vieritse ryöppyävän puron kohina vaimensi kaikki muut äänet.

Miehelle selvisi, että hän voisi livahtaa tiehensä ja pelastua, koska koirat eivät päästäisi karhua seuraamaan häntä kauaksikaan. Mutta hän ymmärsi nyt, että jos hän tekisi niin, olisi varmaa, että toinen, ehkä kumpikin hänen nelijalkainen toverinsa olisi mennyttä, ennenkuin hän ehtisi tuoda apua. Niiden haavat olivat kiihoittaneet niiden taisteluinnon sellaiseksi vimmaksi, ettei niitä saisi karhun luota pois, ja jos hän vain lähtisi tiehensä, niin viekas karhu ennemmin tahi myöhemmin houkuttelisi ne käpäliensä ulottuville.

Kun Red katseli huohottavia ja veren tahraamia koiria, jotka olivat oman henkensä uhalla pelastaneet hänen henkensä, ja näki niiden silmissä ehdotonta luottamusta ja kiintymystä niiden katsoessa häneen, hän päätti taistella toivottomalta tuntuvan taistelun loppuun saakka. Hän ei voinut jättää niitä surman suuhun oman henkensä lunnaiksi paremmin kuin jättää koeteltuja, uskollisia ihmistovereita pulaan.

Ja niin alkoi julma, suurenmoinen taistelu. Mies lakkasi huutamasta, koirat eivät murisseet, eikä karhukaan enää äännähtänyt. Siitä tuli sellainen taistelu, jonka kivikauden ihminen ehkä olisi voinut käydä hirmuista luolakarhua vastaan aikoina, jolloin maa oli nuorempi kuin nyt. Miehen viekkaus joutui siinä vastustamaan pedon voimaa, ja hänen kymmeniä vuosituhansia sitten eläneiden esi-isiensä hurjuus liekehti kuin tuli läpi sivistyksen kuoren hänen ryhtyessään uhmaamaan pedon raivoa. Sekä karhun että koirat oli vallannut sellainen epätoivon rohkeus, jonka vain kuolo saattoi sammuttaa, eikä ainoakaan sotilas, ainoakaan viikinki ja sankari Redin kaukaisten esi-isien joukossa ollut käynyt kamppailuun urhoollisemmin kuin heidän myöhäsyntyinen punatukkainen jälkeläisensä tuona päivänä.

Yhä uudestaan hän upotti lyhyen ja tehottoman aseensa päätä myöten pedon mustaan ruumiiseen, kun se kääntyi koirien kimppuun. Ja yhä uudestaan hurjistunut peto pyörähti ympäri ja ryhtyi kiipeämään rungon yli, joka erotti sen miehestä, kääntyen taas takaisin päästäkseen koirien raatelevien hampaiden tuottamista sietämättömistä tuskista. Eteenpäin, taaksepäin, huohottaen ja läähättäen, kiertäen ympyrässä, taistelu jatkui, kunnes Redistä näytti aivan siltä kuin koko maailma olisi kutistunut kokoon tuoksi pieneksi tantereeksi, tallatuksi maakaistaleeksi, ja hän näki kuin punaisen usvan läpi karhun kiiluvat ja Nodun ruskeat, leimuavat silmät ja Yedin tulena palavien silmien vaaleat liekit.

Karhu oli kauan aikaa paremmalla puolella. Sillä näytti olevan loppumattomat varastot kestävyyttä ja voimaa, eikä se välittänyt veitsenviilloista enempää kuin neulanpistoista. Muuttaen äkkiä taistelutapaansa musta peto oli hyökkäävinhän etäisimmän koiran kimppuun ja kun Red nojautui melkein konemaisesti eteenpäin antaakseen iskunsa, se läimähdytti häntä suuren ruumiinsa koko voimalla. Miehen onneksi karhu käännähti sekunnin murto-osaa liian aikaisin, joten isku osui tuuman verran harhaan. Mutta vaikka niinkin kävi, leikkasi yksi käyrä kynsi Redin peukalon kokonaan halki, niin että veitsi kirposi hänen kädestään. Hänen oikea kätensä oli tullut käyttökelvottomaksi taistelun loppuajaksi.

Hänen aseettomana horjuessaan taaksepäin molemmat koirat hyökkäsivät jälleen karhun kimppuun, ja niiden onnistui parhaiksi estää sitä käyttämästä hyödykseen saavuttamaansa etua. Redin onneksi ilmaan lennähtänyt veitsi putosi pensaasen hänen taakseen melkein hänen jalkoihinsa, ja hän sai sen käteensä ajoissa pelastaakseen Nodun hengen. Odottamattomalla iskulla karhu oli lennättänyt grönlantilaisen koiran rungon yli ja kapusi juuri sen perästä, kun Red kumartui eteenpäin ja pisti sitä taaskin, tällä kertaa vasemmalla kädellä ja vähän matkan päähän siitä kohdasta, johon oli suunnannut edelliset iskunsa. Vaikka isku näyttikin heikolta ja tehottomalta, se tuntui kuitenkin tuottavan karhulle kovempia tuskia kuin ainoakaan aikaisempi, ja kääntyen kuin välähdys peto hyökkäsi Rediä kohti ja murahti nyt kumeasti, ensimmäisen kerran taistelun alkamisesta. Kun hirviö syöksyi miehen jälkeen, Nodu kohottautui horjuen jaloilleen ja hyökkäsi sen kimppuun. Alaskalainen piski ehti kuitenkin karhun kimppuun ensin ja puri sitä terävillä hampaillaan niin kauan, että karhu kääntyi raivoissaan sitä ahdistamaan.

Kun nuori paimen laahautui eteenpäin, hän tunsi ruumiinsa omituisen puutuneeksi. Musta pilvi sumensi hitaasti hänen ajatuksensa. Pitkällinen taistelun jännitys ja verenvuoto uuvuttivat.

Ponnistaen kaikki voimansa hän kurottautui vielä kerran rungon yli. Pilven jo sumentaessa hänen järkeään koetti vielä piintynyt ajatus estää häntä menemästä kokonaan tajuttomaksi. Hänen täytyi iskeä vielä viimeinen kerta. Ojentautuen täyteen pituuteensa hän pisti veitsen karhun vasemman etulavan taakse melkein samaan kohtaan kuin ennenkin, ja asettaen loukkautuneen oikean kätensä vasemman tueksi hän työnsi veitsen lihaan viimeisillä voimillaan, kunnes kärki, terä ja pääkin upposivat näkymättömiin pedon ruumiiseen. Sitten ponnistaen vielä viimeisen kerran voimansa Red vetäytyi takaisin ja painautui puun runkoa vasten, joka oli hänen ja hänen vihollisensa välissä.

Viimeisessä silmänräpäyksessä hän pääsi heikon esteen suojaan, sillä aivankuin hänen viimeinen pistonsa olisi irroittanut jousen karhun ruumiissa, se ponnahti koholle maasta ja putosi poikittain rungolle terävien kynsien heiluessa vaaksan, parin päässä paimenen ruumiista.

Suuri peto kurotti silmät lasimaisina ammottavaa kitaansa alempana lepäävää miestä kohti. Mutta samassa se lyyhistyikin kokoon vaikeroiden kuin kuoleva ihminen, hengettömänä, sillä miehen viimeinen isku oli lävistänyt sen sydämen.

Silloin Red pyörtyi eikä tiennyt mitään, ennenkuin Nodu herätti hänet henkiin nuolemalla hänen kasvojaan. Ponnistaen voimansa äärimmilleen hänen onnistui kohottautua pystyyn, ja kutsuen koirat mukaansa hän lähti kävelemään takaisin joelle.

Intiaanit olivat juuri lopettaneet illallisensa, kun paimen horjui nuotiolle.

Red hymyili heikosti nojautuessaan Saanakin kannattavaan käsivarteen:

— Pojat, minulla oli niin paljon puuhaa vanhan Kolmivarpaan tappamisessa, etten muistanut ollenkaan illallista.

Intiaanit katsahtivat toisiinsa, ja Saanak kosketti merkitsevästi otsaansa.

— Ei! En minä ole hullu, Red väitti. Seuratkaa jonkin matkaa jälkiäni, niin löydätte sen sieltä helposti.

Pari tuntia myöhemmin, kun Red oli levännyt ja syönyt ja saanut haavoittuneen kätensä sidotuksi, intiaanit palasivat tuoden mukanaan tapetun karhun taljan, jossa oli yhdeksäntoista puukon haavaa. Puhumatta sanaakaan Saanak tarttui kirveeseensä ja kiipesi pisimpään näkyvissä olevaan mäntyyn. Hän nousi aivan sen latvaan saakka, ja laskeutuessaan hän hakkasi poikki jokaisen oksan, kunnes pitkä puu kohosi kuin suuri sulka virran partaalta.

Siellä se on vielä tänäkin päivänä, tämän Circle T:n Red Benniksen karsikkopuu, ja creet ovat antaneet hänelle nimeksi »Thel-lee-ah-djees» — »Mies, joka ei jätä ystäviään pulaan».

TIMARTI

Tähdettömänä, sumuisena yönä syntyi muuan Maikal-viidakon monista lapsista maailmaan. Sen emä oli viisas, vanha naarasnorsu; tämä kuului laumaan, joka käytti laitumenaan tuhansien neliökilometrien laajuista aluetta Sumatran metsissä. Sillä oli sisäänpainuneet ohimot ja risaiset korvat, jotka ovat yhtä luonteenomaiset vanhalle norsulle kuin harmaat hiukset vanhoille ihmisille.

Vaikka vastasyntynyt poikanen olikin vain metrin korkuinen seisoessaan horjuvilla jaloillaan ja sen maitosyöksyhampaat juuri ja juuri näkyivät naurettavan punaisen suun kummallakin puolen, se oli kuitenkin kuninkaallista rotua, sillä sen isä ei ollut kukaan muu kuin Maikalin lauman johtaja, koko suuren saaren vanhin, viisain ja isoin eläin.

Syntymäpäivästään saakka tuo pieni tulokas rupesi näyttämään sellaista elämäniloa, joka tekee norsun poikasesta metsänväen lapsista kaikkein onnellisimman, ja ennenkuin se oppi kävelemään, se jo alkoi opetella heimonsa taitoja. Sen elintavat olivat aivan erilaiset kuin ihmislapsen; se meni nukkumaan auringon noustessa, kun sammakot kurnuttivat ja kiljuivat ja kun tuhannet muut äänet toivottivat nousevan auringon tervetulleeksi. Kuuden kuukauden vanhana se vieroitettiin, ja emä opetti sen syömään ruohoa ja poimimaan metsän hedelmiä notkealla kärsällään ja ruiskuttamaan sillä yli koko ruumiinsa vettä, aina kun lauma saapui lammikon tai muun vesistön rannalle. Sitten se jonkin ajan kuluttua pudotti maito-syöksyhampaansa, niin että niiden tilalle jäi vain pienet nystyrät, joista sitten oli määrä kehittyä nuo mahtavat puolentoista metrin pituiset täysikasvuisen norsun torahampaat.

Emä opetti poikasen uimaankin. Eräänä päivänä, kun auringon säteet paahtoivat viidakkoa kuin sula laava, vanha johtaja opasti laumansa salaisia polkuja pienelle järvelle, joka piileskeli aarniometsän sydämessä kuin vihreään sädekiveen upotettu akvamariini. Kiivettyään jyrkälle rannalle kookas uros laskeutui juhlallisesti takamuksilleen ja äärettömän suuret jalat tönkköinä suoraan eteenpäin liukui veteen kuin kelkka ja toitotti iloisesti syöksyessään alhaalla välkkyvään siniseen veteen. Naarakset ja nuoremmat urokset noudattivat kukin vuorostaan sen esimerkkiä kirkuen kuin lapsilauma, kunnes vain norsun poikanen ja sen emo olivat jäljellä. Yhä uudestaan vanha naaras koetti houkutella nuorta eläintä liukumaan alas muiden tavalla, mutta se peräytyi joka kerta peläten alempana kimaltelevaa vedenpintaa. Vihdoin emo menettäen kärsivällisyytensä töytäisi sitä äkkiä suurella päällään, jolloin se kiiti vaikeroiden jyrkännettä veteen. Sätkytellen hädissään jaloillaan se huomasi osaavansa uida, ja heti kun se pääsi järven toiselle rannalle, se kääntyi takaisin, ja senkin jälkeen kun vanhemmat eläimet jo olivat aikoja väsyneet urheiluun, se ui vielä kauan aikaa järvessä yksinään kirkuen ja toitottaen iloissaan.

Sitten koitti päivä, jolloin Maikal-lauman nuorin oppi tietämään, että kuolema aina väijyy viidakossa jokaista varomatonta ja tottelematonta.

Oli aamuhämärä juuri ennen auringonnousua. Suuret kämmekät hohtelivat kaikkialla vihreiden sananjalkojen joukossa kuin värikkäät tähdet, ja vihreäsilmäiset sininokkaiset sadelinnut lentää räpyttelivät puiden välissä.

Erottuaan muusta laumasta pieni norsu ja sen emä joutuivat vihdoin kattilamaisen syvennyksen reunalle. Sen toista reunaa rajoittivat kapea puronen ja sileä hiekkaranta, joiden takaa näkyi valkoisia hedelmiä täynnä oleva lansat-puu.

Nähdessään sen pieni norsu ryntäsi eteenpäin, välittämättä suuren emänsä varoittavasta murahduksesta, kahlasi puron poikki ja aikoi kiivetä rannalle. Mutta silloin sen jalat vajosivat lentohiekkaan, ihmisille ja eläimille yhtä vaaralliseen loukkuun.

Hetkisen kuluttua se jo oli hiekassa polviaan myöten. Turhaan se yritti kiskaista siitä irti ensin toista, sitten toista jalkaansa vajoten joka ponnistuksella yhä syvemmälle ja kirkuen emäänsä avuksi tempoillessaan. Emä oli tuokiossa paikalla tunnustellen varovasti petollista hiekkaa suurella jalallaan. Vetäistyään sen pois se painautui rantakalliota vasten ja kiersi harmaansinertävän kärsänsä, joka oli kyhmyinen ja rosoinen kuin vanhan puun kaarna, poikasen ruumiin ympäri. Sitten se painaen ruumiinsa kallioon veti voimakkaasti. Kuului imaiseva ääni, ikäänkuin lentohiekka olisi maiskauttanut huuliaan, ja pieni norsu vajosi yhä syvemmälle.

Kun märkä hiekka raapi poikasen pientä, pyöreää vatsaa, se vaikeroi surkeasti. Näytti aivan siltä, kuin tämä ääni olisi herättänyt eloon uusia voiman lähteitä emän suuressa ruumiissa. Kiertäen kärsänsä niin tiukkaan hädässä olevan ympärille, että se melkein näytti uppoavan sen pehmeään nahkaan, se istuutui maahan samalla äkkiä nykäisten, mihin se keskitti äärettömien voimiensa jokaisen hivenen. Poikanen lakkasi vajoamasta, mutta jäi hetkiseksi liikkumattomaksi pysyen yhä kiinni surman rannan hellittämättömässä otteessa. Vasta kun suuren eläimen hirmuiset lihakset venyivät ja jännittyivät kuin teräsköydet, nuo peloittavat syvyydet luovuttivat vastahakoisesti saaliinsa. Ja vielä pikku norsun seisoessa turvassa rannalla lentohiekka kohoili ja hyllyi kuin vahingonilosta.

Tuskin viikkoa myöhemmin viidakon lapsi oppi tietämään, että paitsi lentohiekkaa on olemassa muitakin vaaroja, joille eivät edes sen suuren emän voimat voineet mitään. Jälleen sen suurenmoinen ruokahalu saattoi sen pulaan. Eräänä päivänä, kun muu lauma torkkui viileässä paikassa viidakon tiheikössä, se lähti hakemaan ruokaa ja huomasi pienen rambuta-puun alimmista oksista riippuvan harmaan pallon, jonka imelä mausteen tuoksu kutkutti sen sieraimia. Ojentaen pienen kärsänsä niin korkealle kuin yletti se vetäisi pallon maahan, niin että hunaja roiskui ylt'ympäri. Heti oli sen kimpussa kokonainen parvi mustia, raivoisia viidakkomehiläisiä, jotka tunkeutuivat sen nahan poimuihin ja pistelivät sen ruumiin jokaiseen näkyvissä olevaan osaan niin kuin vain villit mehiläiset saattavat pistää.

Toitottaen ja kirkuen pieni norsu töytäili sinne tänne viidakossa paeten vihdoin lammikkoon, jossa se oli oppinut uimaan. Siellä se pysytteli päivän ja yön, vain kärsän pää veden pinnalla, kunnes pisto vihdoin lakkasi kirvelemästä.

Kuukaudet kuluivat, ja nuori norsu alkoi oppia viidakon lait. Lauma vaihtoi laidunpaikkaa joka päivä sadan vuoden vanhan uroksen johdolla. Joskus eläimet kulkivat leveän joen äyräitä, joka virtasi läpitunkemattomien, vihreiden seinämien välitse, jossa valkoiset kurjet katselivat niitä juhlallisina hiekkamatalikoilta ja jossa wahwah-apinat hyppelivät kirkuen rantapuiden latvoissa. Sitten ne saattoivat käydä syömässä tiheimmän viidakon salaisimmissa sopukoissa, joiden hämärässä kuului metsästävän tiikerin valitusta tahi sellaisia raapivia, sahan sihinää muistuttavia ääniä, joita nälkäinen leopardi päästelee kierrellessään saaliin haussa.

Sitten tuli yö, jolloin lauma ei pysähtynytkään laitumelle, vaan liikkui eteenpäin askelin, joita shikarit, intialaiset metsästäjät, nimittävät »pitkiksi askeliksi» ja jotka vievät eteenpäin nopeasti kuin kulovalkea. Aamun koitteessa, juuri kun nouseva aurinko alkoi pilkottaa puiden lomasta kuin jos sulatusuunin ovi olisi aukaistu, niitä vastaan kantautui lämpimässä ilmassa ihmeellistä, imelää hajua, johon samalla oli sekoittuneena omituista löyhkää, jota ihmisen sieraimet eivät olisi sietäneet.

Tuo haju vaikutti laumaan silmänräpäyksessä. Parantaen jo ennestäänkin kovaa vauhtiaan norsut hetkisen kuluttua kiitivät niin kovaa kyytiä, että poikasen oli pakko laukata voimiensa takaa, ja lopulta se saattoi pysytellä toisten mukana vain tarttumalla pienellä kärsällään kaikin voimin emänsä häntään kiinni.

Norsujen syöksyessä viidakon halki tuo kummallinen haju kävi yhä voimakkaammaksi, ja äkkiä alkoi edestäpäin kuulua sekavia ääniä. Apinoiden kaikuvat huudot, laiskiaisten murahdukset ja villisikojen röhkinä sekaantuivat muihin ääniin ja kutsuihin, ja kaikki eläimet olivat keräytyneet amerikkalaista jalavaa muistuttavan puun ympärille; se oli lähes kahdenkymmenenviiden metrin korkuinen, ja sen oksat olivat täynnä ananaksen kokoisia hedelmiä, joiden vihreässä kuoressa oli puolen tuuman pituiset piikit. Silloin tällöin kuului kumahdus, kun sellainen hedelmä putosi maahan, mikä sai puun ympärille kerääntyneet eläimet hyökkäilemään ja meluamaan, sillä palkintona, josta ne tappelivat, oli duriani, maailman pahimmalta haiseva, mutta parhaimman makuinen hedelmä. Sitäpaitsi sen herkullinen, kermanvärinen sisus vaikuttaa eläimiin kiihdyttävästi ja tekee ne mielettömän rohkeiksi, niin että durianipuun ympäristö näyttää hedelmien kypsymisaikaan useinkin oikealta taistelutantereelta.

Juuri kun norsulauma pääsi puun juurelle, putosi suuri duriani maahan melkein hipoen mustan pukin kierteisiä sarvia, jonka samoinkuin pari sen naarasta taikavoimainen hedelmä oli houkutellut tuoksullaan puun alle. Pukin kuopiessa terävillä etukavioillaan saalistaan norsulauman vanha johtajauros hyökkäsi sen kimppuun vihaisesti mylvähtäen.

Musta pukki on nopein neljällä jalalla liikkuvista eläimistä, sitäpaitsi suuren heimonsa taitavin tappelija, mutta ei suurimmastakaan vauhdista eikä taidosta ole rahtuakaan hyötyä taistelussa viidakon jättiläistä vastaan. Vihaisesti sähähtäen pukki livisti tiehensä luovuttaen durianin norsulle.

Painaen kevyesti suurella jalallaan, jonka anturan ympärysmitta oli lähes kolme metriä, johtaja halkaisi piikkisen hedelmän kahtia ja alkoi ahmia sen herkullista sisusta. Sitten se kohotti kärsänsä ja toitotti kimeästi. Se ääni sai kaikki puun ympärille kokoontuneet pienemmät eläimet hajaantumaan kuin tuhka tuuleen. Ainoastaan yksi eläin kieltäytyi tottelemasta uhkausta.

Kun inhoittavin kaikkien villien eläinten äänistä jyrisi ilmassa, kuului durianipuun takaa pensaikosta murahtelevaa kirkunaa, ja parin tonnin painoinen sarvikuono syöksyi sieltä esiin. Sumatralaisella sarvikuonolla on samoinkuin afrikkalaisella mustalla sukulaisellaan kaksi sarvea, joista turpaa lähinnä sijaitseva on käyrä, peloittava, lähes metrin pituinen ase, kun taas lyhyempi takasarvi työntyy esiin pedon kallosta kuin valkoinen pistin.

Yleensä norsu ja sarvikuono eivät tappele keskenään, sillä niiden kamppailu saattaisi käydä tuhoisaksi molemmille. Sinä päivänä oli kuitenkin lemmenjuoma haihduttanut kaiken varovaisuuden sarvikuonon huumaantuneista aivoista, eikä toisaalta ainoakaan elävä eläin olisi voinut pakottaa norsua peräytymään sen lauman ollessa saapuvilla.

Jälleen kajahti suuren uroksen varoittava toitotus, ja se varustautui sellaiseen hirviöiden taisteluun, jollaisia kai useinkin tapahtui niinä aikoina, jolloin maa oli nuorempi kuin nyt.

Sarvikuonon hyökätessä pensaikosta tuskin viidenkymmenen metrin levyinen tasainen kenttä erotti sen norsun mustasta, korkeasta ruumiista. Laskiessaan peloittava-aseisen, haarniskoidun päänsä melkein maahan ja kömpelöiden, kolmivarpaisten jalkojen painaessa syvät kuopat tantereeseen, se oli kuin panssarilaivan kimppuun hyökkäävä torpedovene, ja näytti mahdottomalta, että norsu-uroksen suunnattoman suuri ruumis voisi kestää sen hyökkäystä, sillä jos vain sarvikuonon onnistuisi tunkeutua norsun paksujen etujalkojen väliin, jotka olivat kuin mustasta basaltista veistetyt, uurteiset pylväät, sen sarvet uppoaisivat auttamattomasti norsun suureen vatsaan. Jos sen vain onnistuisi vahingoittaa suuren eläimen polvea, se voittaisi taistelun, sillä raskasruumiinen norsu ei kykene liikkumaan, jos yksikään sen jaloista joutuu käyttökelvottomaksi.

Vanha uros odotti kuitenkin vastustajaansa tyynenä ja varmana, ikäänkuin osoittaakseen, että se oli sata vuotta kestäneen elämänsä aikana oppinut vastustamaan sarvikuononkin peloittavaa hyökkäystä. Kiertäen kärsänsä leukojensa väliin suojaan se käänsi suunnattoman ruumiinsa niin, että se saattoi ottaa vastaan viidakkojen hyökkäysvaunun, joka syöksyi sitä kohti. Ehkä kaikki muut eläimet olisivat koettaneet väistää hyökkäystä vielä viime hetkessä, mutta vanha uros tiesi, etteivät moiset temput sovi niin suurille eläimille kuin se. Se siis seisoi liikkumattomana, kunnes sarvikuono oli melkein siinä kiinni. Mutta juuri ennen korskahtelevan hirviön suuren ruumiin musertavaa töytäystä se polvistui. Sarvikuono oli tavalliseen tapaansa ummistanut ilkeät silmänsä hyökkäyksensä viime silmänräpäyksessä, joten se ei tiennyt mitään väistöliikkeestä, jonka norsun viisaat aivot olivat keksineet. Laskien väistämisajan hiuskarvalleen oikein suuri uros työnsi eteenpäin pitkät syöksyhampaansa, joita tuki viiden tonnin painoinen kasa luita ja lihaksia, niin että ne suuntautuivat suoraan hyökkäävän hirviön haarniskoituun rintaan. Seuraavassa silmänräpäyksessä kuului repivää ääntä, kun sarvikuono kirjaimellisesti naulautui norsun hirmuisiin aseisiin, jotka lävistäen sen toistakymmentä senttimetriä paksun nahan tunkeutuivat syvälle hyökkäävän pedon arkoihin elimiin. Kiljahtaen hirmuisesti haavoittunut eläin koetti epätoivoisesti iskeä norsun etujalkoihin käyrällä sarvellaan, mutta pitkät syöksyhampaat, joilla oli tukena uroksen suurempi paino ja voima, pitivät sen asemillaan. Toitottaen sitten vielä kerran raivoisasti vanha uros ponnistautui jaloilleen ja hirmuisella tempauksella kohotti kuolevan sarvikuonon suuren ruumiin koholle maasta, heittäen sen läheiseen tiheikköön ja seisoi korkeana kuin kiistämätön viidakon kuningas laumansa keskellä, veren tahraamien syöksyhampaiden erottuessa räikeinä sen mustasta nahasta.

Taistellessaan sarvikuonon kanssa norsu-uros oli osoittanut olevansa rohkea, niin kuin johtajan pitääkin olla. Mutta koko lauma oli joka tapauksessa ollut sen takana, eikä eläin, jonka se oli tuhonnut, ollut puoltakaan sen koosta eikä painosta. Mutta vanhan naaraksen, jonka seitsemänkymmenenviiden vuoden aikana tapahtuneet synnytykset ja taistelut olivat uuvuttaneet, täytyi yksinään ryhtyä taisteluun Maikal-viidakon kauheinta, voimakkainta ja peloittavinta hirviötä vastaan, joka julmuudessa voittaa maailman kaikki nisäkkäät ja joka kooltaan ja voimiltaan on melkein norsun vertainen.

Kerran hämäränä iltana joen kalvo kiilteli safranin keltaisena ja sen rantoja reunustivat vaaleat lummeryhmät. Äyräiden heiluvat papyrukset kahisivat tuulessa, ja tulipunainen kuu kumotti himmeänä sumun läpi. Suuret tähdet loivat siltojaan oranssin ja kuparin väriseen välkkyvään veteen, joka solisi ja kohisi, tummien haamujen liikkuessa hiljaa sen synkissä syvyyksissä. Kun laihtunut naarasnorsu joi pitkään, tuijottivat ilkeät, keltaiset silmät siihen topaasinvärisen veden läpi. Eivät krokodiilitkaan, joilla on kaksi riviä ristissä olevia hampaita ja kuuden, seitsemän metrin pituinen panssaripeitteinen ruumis, uskalla käydä norsun kimppuun. Poikanen sammutti janonsa emon suuren ruumiin takana, ja kun molemmat olivat juoneet tarpeekseen, ne lähtivät palailemaan viidakon halki vuorenrinteelle, jossa laumalla oli laidunmaansa.

Paluumatkalla nuori norsu kulki edellä, niin että emä saattoi nähdä sen, sillä viidakossa on norsunkin paras pitää poikasensa alituisesti näkyvissään.

Niiden matkatessa eteenpäin vanha emä kohotti silloin tällöin kärsäänsä nuuhkien jokaista tuulenpuuskaa, joita leyhähteli viidakoista ja tasangoilta. Vaikka norsu onkin huonokuuloinen ja -näköinen, sen vainu on sentään niin terävä, että harvat eläimet sen siinä voittavat. Äkkiä tunkeutui emän laajentuneisiin sieraimiin läheisestä viidakosta sellaista hajua, joka pysähdytti sen siihen paikkaan ja sai sen ääntämään varoittavasti poikaselle, joka tallusteli edellä.

Kuullessaan äänen tämä kääntyi ja kiiruhti takaisin, mutta liian myöhään. Viidakosta syöksyi suklaanvärinen peto, joka lautasiltaan oli ainakin parin metrin korkuinen ja jolla on päässä sellainen terävä, käyrä sarvipari, että se tekee urosseladangista eli biisonihärästä nykyisen maailman vaarallisimman eläimen.

Seladangi on suurin ja julmin kaikista villeistä nautaeläimistä, kooltaan pienempi vain norsua ja valkoista sarvikuonoa. Se on luonnostaan surmaaja, kun vielä kaikki sen aistitkin ovat harvinaisen terävät. Ennenkuin norsunpoikanen ehti emänsä luo, tunkeutui hirviön toinen käyrä sarvi sen pulleaan kylkeen saaden pakenevan eläimen vaikeroimaan tuskasta. Tuo ääni ja poikasen vaaran näkeminen haihduttivat kerrassaan vanhan emän arvelut. Kärsä koholla ja toitottaen raivoissaan se syöksyi taisteluun, jota lauman johtajakin olisi karttanut, jos se vain olisi ollut mahdollista.

Hyökkäys oli kiihoittanut suuren biisonihärän samanlaiseen tappeluvimmaan, joka oli saanut valtaansa sen esi-isät metsähärät silloin, kun ne olivat hyökätessään majoittaneet keisarillisen Rooman legioonat Schwarzwaldissa parituhatta vuotta aikaisemmin.

Hiljentämättä lainkaan vauhtiaan nähdessään norsun mustan ruumiin syöksyvän kohti kuutamossa seladangi hyökkäsi eteenpäin kuin kilpa-auto. Juuri kun sen pitkät, käyrät sarvet näyttivät tunkeutuvan norsun rintaan tahi iskevän sen pylväsmäisiin jalkoihin, suuren emän onnistui astumalla syrjään melkein väistää hyökkäys — melkein, mutta ei täydellisesti. Hyökkäävän biisonin vasen sarvi iski välähtävän iskunsa ja viilsi norsun kylkeä, halkaisten paksun nahan kuin paperin ja tunkeutuen syvälle kiinteään lihaan.

Karjahtaen raivosta ja tuskasta suuren pedon hyökätessä ohi norsu työnsi pitkän käärmemäisen kärsänsä suoraan sen ruumiin alle, kiersi sen toisen etujalan ympärille ja väänsi sitä itseensä päin. Kuin taitavan painijan puolinelsoni tämä äkillinen nykäys keikautti seladangin kumoon, niin että se sätkytteli koipiaan selällään. Ja nopeasti kuin salama, ennenkuin kaatunut härkä ehti päästä jaloilleen, norsu polvistui sen päälle kuin suuren hydraulisen puristimen musertavalla voimalla. Kuului hirvittävää, rasahtelevaa ääntä, yksi ainoa tuskallinen mylvähdys; sitten suuri norsuemä seisoi jälleen pystyssä seladangin hengettömän ruumiin vieressä, jonka sen viiden tonnin painoinen luu- ja lihamöhkäle oli ruhjonut muodottomaksi kasaksi.

Norsuemä oli pelastanut poikasensa lentohiekasta ja seladangin sarvista, mutta eivät edes senkään rohkeus, voima eikä viisaus voineet mitään seuraavalle viholliselle.

Maikal-viidakko sijaitsee Trengganun sulttaanikunnassa, ja sulttaani oli äkkiä päättänyt hankkia uusia eläimiä norsulaumaansa, joka oli uudistettu viimeksi hänen isoisänsä päivinä. Kokonaiset kylät tyhjennettiin työläisistä, kokonainen armeija miehiä pantiin kaatamaan puita, ja ihmeellisen lyhyessä ajassa oli rakennettu pyöreä norsunloukku, jonka halkaisija oli kaksikymmentäviisi metriä ja jossa oli kaksi kolmenkymmenen metrin pituista siipeä, jotka yhtyivät saman käytävän suussa. Se oli parhaiksi niin suuri, että yksi norsu kerrallaan mahtui siitä kulkemaan. Sen seinät ja siivet tuettiin ja sidottiin yhteen rottingista punotuilla köysillä ja peitettiin köynnöksillä, mutta aitauksen sisään jääneeseen viidakkoon ei koskettu.

Kun pyydys oli valmis, vihki kyläpappi sen uhraamalla valkoisen kukon; kesy naarasnorsu vietiin sinne syötiksi, ja kuutamossa aloitti tuhat miestä ajon. Hajaantuen pitkään, puolikuun muotoiseen ketjuun he ryhtyivät hälisemään ja huutamaan ja kovasti rummuttamaan, jolloin pelästynyt lauma alkoi siirtyä laitumeltaan lähestyvien ajomiesten tieltä. Ajajat olivat siksi varovaisia, etteivät he milloinkaan menneet niin lähelle, että pelästyneet norsut olisivat kääntyneet ja lähteneet pakoon. Meluamista kesti koko yön, ja auringon noustessa oli lauman kärki saapunut loukon köynnöksillä peitettyjen siipien luo. Syöttinorsu toitotti aitauksessa tyynnyttävästi, samalla kun lauman takaa lähestyvien ajajien melu kävi vain äänekkäämmäksi. Kulkien pyydyksen toisiinsa liittyvien siipien vierustaa pujahtivat johtavat norsut vuorotellen kapeasta portista viidakkoalueelle, joka oli ympäröity puunrungoista rakennetulla aidalla. Päästyään sinne ne eivät enää löytäneet takaisin kapeaan mutkaiseen käytävään, josta ne olivat tulleet.

Pienen norsun emä huomasi ensimmäiseksi joutuneensa satimeen. Juosten aidan vierustaa kuin mieletön se heittäytyi yhä uudestaan noita paksuja puunrunkoja vasten, kunnes ne ritisivät ja ratisivat sen painosta, ja toitotti samalla varoittavasti, mikä tunkeutui ulkopuolella vallitsevan melun läpi kuin höyrypillin vihellys. Kuullessaan varoitusäänen pakotti vanha uros, joka johti jälkijoukkoa, loput laumasta kääntymään, ja murtautuen ajajien ketjun läpi ne pakenivat viidakon kaukaisimpiin soppiin.

Silloin aidalle sijoittuneet vartiat katkaisivat köydet, jotka pitivät ylhäällä satimen luukkua. Tämä putosi kuin suojaristikko riistäen viimeisetkin pakenemismahdollisuudet aitaukseen joutuneilta norsuilta. Syntyi pakokauhu, kun vangitut eläimet töytäilivät sinne tänne yhtenä ainoana mustien, jättiläismäisten ruumiiden pyörteenä. Samassa ajajat kiipesivät pylväiden päähän ja pitivät ne palavilla soihduilla ja pitkillä keihäillä loitolla seinämistä. Heti päivän valjettua vangitut norsut ajettiin kesyttämiskarsinoihin, joissa ne sidottuina ja kahlehdittuina pakotettiin nälällä ja lyönneillä tottelemaan. Nuori norsu päästettiin viimeisten joukossa satimesta; se taisteli ääntä päästämättä jokaista kesyttämättömän luonteensa lannistamisyritystä vastaan. Koska se oli lauman kuninkaan poika, sen ei tietystikään sopinut alistua ihmisten komennettavaksi. Yhä uudestaan se yritti epätoivoisesti päästä kiduttajiensa kimppuun saaden vihdoin sivalletuksi kärsällään liian lähelle tullutta miestä niin kovasti, että tämä retkahti tajutonna puuta vasten. Nähdessään sen kesyttäjien päällikkö menetti kokonaan kärsivällisyytensä.

— Viekää tuo nuori paholainen pois ja ampukaa se, ennenkuin se tappaa jonkun meistä, hän määräsi.

Kun sidottua ja avutonta, mutta vieläkin vastaan rimpuilevaa eläintä vietiin pois, huudahti harjoittaja äkkiä ääneensä.

— Timarti! hän huusi viitaten nuoren norsun jalkaan ja kumarsi kunnioittavasti eläimelle, joka oli juuri tuomittu kuolemaan.

Kerran sadassa vuodessa, niin alkuasukkaat uskovat, syntyy norsu, jonka jokaisessa jalassa on kuusi varvasta viiden asemesta. Sellaista eläintä luullaan Ganushin, suuren norsujumalan ruumistumaksi, jonka patsaiden jokaiseen jalkaan aina kaiverretaan kuusi varvasta. Tämä Maikal-lauman nuori norsu oli juuri sellainen.

Kaksikymmennelivarpaiselle Timartille alkoi nyt uusi elämä. Se ei saanut enää vaeltaa viidakon tuoksuvassa hämärässä, jossa Etelän tuikkivat tähdet näyttivät riippuvan puiden oksilla ja jossa kuu kohosi kuin kiiltävä kultainen kilpi tummanvihreiden latvojen yläpuolelle. Chakoran äänien asemesta, linnun, joka huutelee niin korkealta yötaivaalta, että dajakit luulevat sen pesivän kuun luolissa, se sai kuunnella Trengganun hopeisten temppelikellojen helinää. Se kulutti päivänsä puistossa syöden mielin määrin paloiteltua sokeriruokoa ja tuoretta ruohoa ja nukkui marmoritallissa, suuren palvelijajoukon yötä päivää vartioidessa sitä.

Kului vuosi. Timarti kasvoi kasvamistaan, niin että se oli suurempi kuin ainoakaan sen ikäinen Sumatrassa konsanaan nähty norsu.

Sitten tuli jälleen kevät. Kaikkialta kuului kuiskauksia ja kasvavien kasvien kahinaa, ja viidakko oli täynnä uuden elämän värähtelyä. Durianipuut olivat jälleen täynnä hedelmiä, ja tuhansia salaisia teitään, maitse, vesitse ja ilmojen halki viidakon asukkaat riensivät elämään ja rakastamaan sadekauden ikävien kuukausien päätyttyä.

Kaikkialta koko maakunnasta kiiruhti tuhansittain miehiä, naisia ja lapsia kukkulalla sijaitsevaan suureen temppeliin, sillä siellä oli määrä viettää Ganushin, norsujumalan, juhlaa ja samalla osoittaa kunnioitusta Timartille, pyhälle kaksikymmennelivarpaiselle norsulle.

Kun juhlapäivä koitti, Timartin selkään levitettiin suuri, punainen silkkivaippa, joka oli koristettu kullalla ja helmillä. Sen syöksyhampaat kullattiin, ruumis maalattiin sinoberilla, ja sen suureen päähän kiedottiin punaisista hibiscuksista sidottuja seppeleitä ja köynnöksiä. Soittimien helinän ja kansanjoukkojen huutojen ohjaamana ja sulttaanin itsensä palvelemana nuori norsu käveli hitaasti marmorikäytävää pitkin. Kun ylipappi sitten kohotti kuihtuneet käsivartensa lausuakseen rukouksen, soittokunta lakkasi soittamasta, ja kuunteleva kansanjoukko muuttui haudan hiljaiseksi.

Äkkiä rikkoi hiljaisuuden kukkulan takaa näkyvän vihreän viidakon reunasta kuuluva villin norsun toitotus. Vain juoksuaikana, kun lauma hajaantuu ja töytäilee onnellisena versovassa viidakossa, tuo kutsu joskus kuuluu.

Timartin korvat kääntyivät eteenpäin kuin suuret kilvet. Unohduksissa olleet muistot alkoivat liikkua sen mielessä. Kutsu kajahti vielä kerran, ja kuin hulluus iski sen vereen entisen riehakan, vapaan elämän, auringonnousujen, kuutamoiltojen, lauman toveruuden ja viidakon tuoksujen ja äänten kaipuu.

Mylvähtäen kumeasti se pyörsi takaisin pitkälle tielle, joka vei portille. Palvelijat koettivat pysähdyttää sitä heiluttamalla norsukeksejään sen edessä ja tuikkaamalla sitä kunnioittavasti niiden terävillä kärjillä. Toitottaen kovasti, mikä peitti kansanjoukon melun, se hyökkäsi temppelin porttia kohti. Kuullessaan pappien varoitushuudot vartiat paukahduttivat portin kiinni juuri kun se pääsi sen edustalle. Karjahtaen raivosta nuori norsu syöksyi eteenpäin ja töytäisi porttia kuin muurinmurtaja. Sen kaikki ruhjovan voiman tieltä pirstoutui kaiverrettu marmori palasiksi. Huumaantuneena ja murjoutuneena, mutta vapaana Timarti pääsi temppelin alueen ulkopuolelle, ja ennenkuin kesyt, harjoitetut norsut ehdittiin tuoda avuksi ajamaan sitä takaa, se katosi metsään johtavalle pitkälle tielle. Kerran vain välähti punaista ja keltaista viheriää metsää vasten; Timarti oli turvassa takaa-ajolta.

Mutta se ei sentään vieläkään päässyt esteettömästi viidakon vapauteen. Kun se tunkeutui tiheän alakasvullisuuden läpi, johon oli kietoutunut kaikenlaisia köynnöksiä, sen herkkiin sieraimiin kantautui sellaista kuumaa, pistävää löyhkää, joka merkitsee kuolemaa viidakon kaikille pienemmille eläimille ja hengenvaaraa norsullekin. Pitkät, turvallisissa oloissa ja helpossa työssä ihmisten parissa vietetyt kuukaudet eivät olleet pystyneet vaientamaan hälytyskelloa, jonka tuo pahanenteinen haju pani kilisemään Timurtin korvissa. Pysähtyen kuin naulattuna paikoilleen se tarkasteli edessään kasvavaa pitkää ruohoa pienillä, räpyttelevillä silmillään.

Äkkiä näytti juuri sen edessä liikkuvan ruskea läiskä. Kuului uhkaavaa murinaa, ja varjoisasta, kellertävästä ruohikosta, joka sulautui yhteen pedon juovikkaan nahan kanssa, ponnahti ilmaan kahden metrin pituinen tiikeri hirvittävä suu ammollaan ja upotti ojossa olevat kyntensä syvälle Timartin silkillä peitettyyn nahkaan. Julma kissapeto oli tuntenut terävällä vaistollaan, että norsu oli vasta kasvuiässä oleva temppelinkasvatti, joten se toivoi voivansa kaataa sen maahan odottamattomalla, rajulla hyökkäyksellään.

Mutta tiikeri ei tiennyt, että Timarti oli syntynyt viidakossa, eikä sitäkään, että se ennenkin oli nähnyt lauman ottelevan tiikereiden kanssa. Vaikka se horjahtikin suuren pedon ruumiin painosta, se pysyi sentään jaloillaan eikä menettänyt malttiaan, mikä oli aivan yhtä tärkeää. Toitottaen tuskissaan ja raivoissaan se pyörähti sivulle ja kiersi pitkän kärsänsä kuin teräsköyden tiikerin juovikkaan. jäntevän ruumiin ympärille. Tiukentaen otettaan, kunnes tiikerin kylkiluut rutisivat, Timarti vetäisi suuren kissan maahan ja iski sitä kullatuilla syöksyhampaillaan. Vaikka tiikeri pyörähtikin nopeaan tapaansa syrjään, ei sen onnistunut täydellisesti väistää iskua, vaan toisen syöksyhampaan kärki viilsi sen kyljen halki naulaten sen hetkiseksi maahan. Pysytellen tasapainossa kolmen käpälän varassa julma peto läimähdytti heimonsa vasenkätisen iskun, keskittäen siihen teräksenlujan ruumiinsa koko voiman. Lyönti oli niin hirvittävä, että nuori norsu horjui hetkisen ja sen suuri ruumis huojui, samalla kuin punaisia viiruja ilmestyi sen harmaan sinertävään kylkeen. Seuraavassa silmänräpäyksessä Timarti painoi toisen suuren etujalkansa kuin juntan viidakon hirmun ruumiille. Kuului musertuvain luiden rusketta ja tukahtunutta murinaa, kunnes nuori norsu hetkisen kuluttua paiskasi muodottoman, juovaisen möhkäleen pitkään ruohikkoon.

Vankeuden aikainen silkkivaippa oli repeytynyt irti, ja veri oli huuhtonut kultauksen syöksyhampaista; kyljet olivat aukiviilletyt ja raadellut, mutta nyt puhalsi vapaa norsu sen kaikuvan toitotuksen, johon vain voittajalla on oikeus.

Siihen kuului kaukaa heikko vastaus, ja toitottaen uudelleen Timarti syöksyi viidakon halki takaisin laumansa luo.

BABIRUSSA

Pieni nuuhkiva porsas oli yksi kymmenestä, sillä sen emä, vanha babirussa, Maikal-viidakon villisika, oli suurten perheiden kannattaja.

Kylmänä talviaamuna, kun malaijienkin maassa lehdet olivat huurteessa, vanha babirussa tunsi hetkensä koittaneen. Kiskoen maasta juurineen pitkää ruohoa se laittoi pesänsä tiheään rottinkiviidakkoon asettaen ruohon juuret sisäänpäin, niin että syntyi pyöreä kasa, joka oli aivan jättiläismäisen tuhatkaunokin näköinen. Sitten se kaivautui kasan alle ja kohotti sitä ylöspäin, niin että syntyi kömpelötekoinen maja, jota toisiinsa kietoutuneiden köynnösten terävät, käyrät piikit rajoittivat ja suojelivat.

Sinne vanha sikaemokin vetäytyi piiloon, ja siellä nuo kymmenen porsasta syntyivät päivää ennen sateiden alkua. Poikueen viimeinen ja pienin oli vaaleanpunertava, eikä harmaa tahi ruskea, kuten muut. Sitäpaitsi se osoittautui siitä hetkestä alkaen, jolloin se avasi terävät, räpyttelevät, pienet silmänsä, viisaammaksi, rohkeammaksi ja nopeammaksi kuin ainoakaan noista toisista. Viisautensa ja rohkeutensa se oli saanut luonnollisella tavalla perinnöksi, sillä villisika on toiseksi urhoollisin ja kolmanneksi viisain kaikista viidakon eläimistä. Ainoastaan mesimäyrä on urhoollisempi, ja vain norsu sekä äreä, murahteleva laiskiainen ovat viisaampia. Mutta porsaan valppaus oli kokonaan sen omaa, sillä vaikka jokainen villisika ponnahtaakin silmänräpäyksessä jaloilleen, vain harvat niistä oppivat ajattelemaan ja toimimaan niin nopeasti kuin tämä Maikal-viidakon vaalea babirussa.

Jo pienten porsaiden syntymäpäivänä varovainen vanha babirussa, niiden emo, alkoi opettaa poikueelleen tietoja ja taitoja, jotka kaikkien villiinväkeen kuuluvien eläinten täytyy oppia. Ne opetettiin lepäämään hiljaa kuin hiiret mukavassa pesässään ja pakotettiin makaamaan liikkumattomina huolimatta kaikesta, mitä tapahtui ulkopuolella, kunnes emon hiljainen röhkäisy ilmaisi kaiken olevan jälleen hyvin. Tämä ääni oli hiljennetty ihmiskorvalle kuulumattomaksi, samalla tavoin kuin ilmassa liitelevän lepakon vikinä, mutta pieni babirussa kuuli sen uskomattoman pitkän matkan päähän.

Joskus, kun pimeys oli kietonut tuoksuvan viidakon vaippaansa kuin mustaan samettiin, kuulivat pienet porsaat, jotka olivat kääriytyneet lämpimäksi, pieneksi pyöreäksi palloksi ruohokatoksen alle, omituista ääntä, ikäänkuin tylsällä sahalla olisi kihnutettu sitkeää puuta. Niin valittelee leopardi nälkäänsä, joka pakottaa sen samoilemaan öisin. Harvinaisempaa oli saalista hakevan tiikerin kaamea, pitkäveteinen vaikerrus. Kuullessaan nuo pahaenteiset äänet ruohikkoon piiloutuneet viidakon lapset painautuivat lähemmäksi toisiaan kuin vaiston pakosta, joka oli niissä yhtä syvällä kuin elämä itse ilmoittaessaan kuoleman kulkevan ohi.

Sitten koitti päivä, jolloin babirussaperhe huolimatta yhtämittaisesta nälkäisestä vikinästään vieroitettiin, ja jolloin porsaat ensi kerran poistuen pesänsä hämärästä turvallisuudesta uskalsivat lähteä katselemaan ulkopuolella olevaa maailmaa. Niistä se näytti kovin suurelta ja vaaralliselta. Matalan ruohokaton asemesta oli korkealla niiden yläpuolella heiluvista oksista muodostunut vihreä telttakatos, jonka läpi näkyi paikoitellen sinistä taivasta ja untuvaisia pilvenhattaroita. Kun ne liikkuivat viidakossa, niiden vierestä kuului äkkiä rääkynää, joka pakotti ne kerääntymään lähemmäksi emää, kunnes tämä jollakin ihmisille tuntemattomalla tavalla ilmoitti, että huutaja oli vain fasaani, joka huolimatta kovasta äänestään ei ole pienille porsaille vaarallinen.

Hetkisen kuluttua ne oppivat viidakon toisen opetuksen: vaara ei ole milloinkaan kaukana. Pienen matkueen edessä kuului ruskeasta ruohikosta äkkiä sihinää, kirkasta ja kylmää kuin jää; pitkien ruohonkorsien lomasta kohosi suuren käärmeen tuhoa ennustava ruumis. Harmaana kuin kuolema ja mustana kuin yö julma matelija huojui niiden edessä auringonpaisteessa. Pienten babirussien mielestä ei tuossa solakassa, miellyttävässä olennossa, joka heilui niiden edessä, näyttänyt olevan mitään erikoisen vaarallista. Mutta varovainen vanhus, niiden emä, oli aivan toista mieltä. Se tiesi liiankin hyvin, ettei nuori porsas voi kestää kaikista käärmeistä vaarallisimman, kuningaskobran, luomettomien silmien katsetta joutumatta sen uhriksi. Mutta itsestään se oli oppinut tietämään jo aikoja sitten, että sen sitkeä nahka ja nahanalainen paksu rasvakerros kykenevät suojelemaan sitä täydellisesti kaikkien käärmeiden myrkkyhampaiden pistoilta.

Kun käärme kohotti vaarallisen päänsä hyvän matkaa toista metriä maasta, vanha babirussa tyrkkäsi kerran vain pyörähdyttämällä suurta päätään pienet porsaat, jotka tunkeutuivat eteenpäin, kierimään suinpäin taakseen. Sitten se lähti painaen kärsänsä alemmaksi tuota huojuvaa uhkaavaa olentoa kohti. Kobran solakka ruumis litistyi niskan kohdalta niin litteäksi, että se oli ohut ja kova kuin taottu teräs, samalla kuin sen synkät, tuhoa ennustavat silmät kiiluivat kuin musta lasi. Äkkiä käärme iski eteen- ja alaspäin sukuunsa kuuluvien matelijoiden tavalliseen nopeaan tapaan. Sellaisetkin ammattikäärmeentappajat kuin faaraorotta ja haisumäyrä, jotka on luotu nopeiksi, voivat vain vaivoin väistää täysikasvuisen kobran iskua jouduttuaan kerran sen ulottuville. Mutta babirussa ei edes yrittänytkään väistää. Painaen kärsänsä syvälle ruohikkoon ja nostaen jokaisen harjaksensa pystyyn se otti vastaan käärmeen iskun niskaansa hartioittensa väliin. Kun käärmeen kaksinkertaiset, ontot myrkkyhampaat tunkeutuivat villisian lihaan, niistä pirskahti neljä ohutta, vaaleankeltaista myrkkysuihkua babirussan nahan alle. Jokainen tippa tuo kuoleman jokaiselle nisäkkäälle, suurille ja pienille, jos se vain pääsee koskettamaan hermon päätä. Kun sellaista tapahtuu, myrkky leviää hermostoon, lamauttaa hermosolmun toisensa perästä, kunnes se pääsee niihin, jotka hallitsevat sydäntä ja keuhkoja, jolloin haavoittunut eläin heittää henkensä.

Tämä hyökkäystapa oli aina ennen tehonnut kobran mielestä hyvin tyydyttävästi. Se epäonnistui kuitenkin babirussaan nähden pääasiallisesti siksi, ettei villisialla ole pinnalla hermoja, ei ainakaan sellaisia, joiden kimppuun helposti pääsee. Ne ovat piilossa syvällä paksujen nahkakerrosten ja kiinteän silavan alla.

Ennenkuin kobra ehti ponnahtaa takaisin asentoon suunnatakseen toisen iskun, babirussan leuat pureutuivat lujasti sen teräksen lujan ruumiin ympärille. Käärmeen raivosta sihisevä pää iski yhä uudestaan. Sitten babirussan terävät hampaat tunkeutuivat läpi suomuisen nahan ja lihasten, jotka olivat kovat kuin piiskansiima, eivätkä hellittäneet otettaan, ennenkuin matelijan julma pää oli irti lähes neljän metrin pituisesta ruumiista.

Painaen maahan päättömänä kiemurtelevan käärmeen terävillä sorkillaan vanha emäsika kiskoi irti sen sitkeän nahan paljastaen kiinteän valkoisen lihan perheelleen ravinnoksi.

Seuraavan elämän ja kuoleman tiedon oppiminen maksoi porsaille paljoa enemmän kuin ensimmäisen opetuksen mieleen painaminen. Silloin ne oli opetettu varovaisiksi muutamilla mustelmilla, mutta silmänräpäyksellinen, ehdoton tottelevaisuus oli opittavissa ainoastaan itsensä kuoleman hinnalla.

Niinä viikkoina, jotka olivat seuranneet ottelua kuningaskobran kanssa, niiden paino ja viisaus olivat lisääntyneet kaikille villieläimille ominaiseen tapaan, jotka kasvavat ja varttuvat tropiikin auringon paisteessa. Erään tukahduttavan kuuman päivän iltana ne seurasivat vanhaa babirussaa hyvin tallattua polkua veden partaalle auringon laskiessa rusottavaan, vanhan kuparin väriseen utuun. Veden kalvo oli kuin vaaleaa kultaa vivahtaen toisen rannan puolella tumman viheriään, missä viidakko ulottui vesipiihin saakka. Kun janoinen lauma pääsi viettävälle rantapenkereelle, ei vaaraa näkynyt, ei kuulunut eikä tuntunut missään, ja koko poikue kiiruhti röhkien ja vikisten juomaan kylmää vettä. Juuri ennenkuin vanha babirussa pääsi vedenpartaalle, sen laajentuneet sieraimet tunsivat myskin hajua ja sen terävät silmät huomasivat kaksi litteää kyhmyä, jotka olivat kuin ajopuun oksat ja jotka alkoivat liikkua rantaa kohti. Heti tuntiessaan tuon vaarallisen hajun ensi leyhkäyksen ja huomatessaan nuo mustat kyhmyt vanha sika röhkäisi tavalla, joka babirussien kielessä merkitsee: »Takaisin!» Kuullessaan merkin kaikki porsaat pysähtyivät paikalleen, paitsi kaksi. Poikueen suurimmat ja voimakkaammat, täplikkäät johtajat, epäröivät hetkisen, mutta lähtivät sitten jatkamaan matkaansa päättäen nähtävästi juoda siemauksen, tapahtuipa mitä tahansa. Kaikki muut keräytyivät yhteen joukkoon ja juoksivat vastahakoisesti, mutta tottelevaisina emänsä turviin.

Juuri kun ne pääsivät emon luo, tapahtui jotakin hirvittävää. Niiden silmien edessä tyyni vesi kuohahti äkkiä vaahdoksi kuuden metrin pituisen krokodiilin hyökätessä kohti. Peto oli uinut joen poikki, niin että vain sen ilkeiden keltaisten silmien kohdalla sijaitsevat luukyhmyt olivat näkyneet veden pinnan yläpuolella. Sen musta, harjareunainen pyrstö, jossa oli teräviä kohoutumia kuin sahan hampaita, kuljetti sitä veden läpi kuin potkuri, ja vaikka sen musta ruho oli paksu kuin hevosen ruumis ja vaikka sen jalat olivat lyhyet ja käyrät, se syöksyi penkereelle niin kovaa vauhtia, että vain harvat eläimet olisivat päässeet sitä pakoon. Kirkuen kauhusta molemmat pienet porsaat livistivät emäänsä kohti juuri noiden julmien leukojen edellä, jotka ammottivat aivan niiden kintereillä.

Huomatessaan, ettei se saanut kiinni pakenevia porsaita, suuri sisilisko käytti hyödykseen sen sukuisten eläinten viimeistä, tuhoisaa temppua, joka on kellistänyt monta näköjään jo turvaan päässyttä eläintä. Pyörähtäen sivuittain se sivalsi pitkällä, harjareunaisella pyrstöllään kuin viikatteella porsaita ja singahdutti ne korkealle ilmaan, niin että ne putosivat molskahtaen veteen. Melkein samassa krokodiili jo oli peräytynyt takaisin jokeen, eivätkä pienet babirussat kohonneet enää milloinkaan pinnalle.

Tämän viimeisen tottelevaisuuden opetuksen jälkeen babirussaemä näytti perheelleen, kuinka käydään loppumatonta taistelua nälkää vastaan, jota kaikki villiinväkeen kuuluvat olennot saavat kärsiä. Ei ainoallakaan eläimellä — lukuunottamatta ihmistä itseään — ole niin vaihteleva ruokalista kuin babirussalla. Niin hyvin kalat, liha ja linnut kuin käärmeet, hyönteiset, juuret, taimet ja kaikenlaiset hedelmät kuuluvat villisian ruokajärjestykseen. Ja sitäpaitsi niiden vanha vakava emä uskalsi, kuten pienet porsaat jo olivat saaneet selville, hankkia niille sellaistakin ravintoa, jota ei ainoakaan muu viidakon eläin uskaltanut lähestyäkään.

Muutamien päivien kuluttua krokodiilin tapaamisesta, kun nuo kahdeksan porsasta liikkuivat hiljaa viidakon halki, kuten niiden johtaja oli opettanut ne kulkemaan ruoanhakumatkoilla, vanha babirussa pysähtyi äkkiä nuuskien tarkkaan ilmaa. Sen verrattomat sieraimet ilmoittivat sille kuolleen puhvelin lepäävän piilossa lähipensaikossa. Ne tunsivat myöskin ilmassa sellaista tiikerin hajua, joka olisi karkoittanut pois jokaisen muun eläimen, paitsi kylmäveristä babirussaa. Villisialla ei kertakaikkiaan ole hermoja ja vain muutamia pelonaiheita. Tämäkin kätki aluksi poikueensa huolellisesti okaisen viidakon sydämeen ja alkoi sitten tutkia, oliko tiikeri asettunut väijyksiin kaatamansa eläimen läheisyyteen. Kovasti rohkaisten sika äkkiä hypähti aukealle sen pensaan läheisyyteen, jossa puhvelin raato oli piilossa, ja ponnahti heti takaisin turvaan akaasiaviidakon käyrien piikkien alle aikoen nähtävästi houkutella tiikerin esille, jos se vain piileskeli jossakin lähistöllä. Se toisti kolmesti tämän tempun juovikkaan murhamiehen näyttämättä elon merkkiä. Päästyään vihdoin varmuuteen siitä, ettei vaaraa ollut mailla halmeilla, se kutsui poikueen esiin kätköstään. Hitaasti ja järjestelmällisesti, heimolaistensa tapaan, nuo kahdeksan porsasta täyttivät vatsansa kuolleen puhvelin lihalla, kunnes raadon kylkiluut olivat paljaina.

Kun tiikeri sinä iltana palasi haaskalle, se näki raivokseen ja hämmästyksekseen suurimman osan siitä lihasta, jonka se oli varannut toiseksi ateriakseen, hävinneen olemattomiin. Lukuisat pienten sorkkien pehmoiseen maahan painamat jäljet osoittivat, millainen eläin oli uskaltanut rosvota siltä sen tappaman eläimen.

* * * * *

Kuukausia myöhemmin koitti viidakkopalon päivä, jolloin nuori babirussa kohtasi ensimmäisen ja viimeisen kerran sen suuren Maikal-viidakon villikarjun, joka oli sen isä. Kuinka tuli syttyi, sitä ei kukaan tiennyt. Ehkä se pääsi leviämään kuljeksivan metsästäjän nuotiosta, tahi ehkä pelkkä tropiikin auringon kuumuus sytytti palamaan kuivan viidakkoruohomättään, joka oli paahtunut tulenaraksi. Nuori babirussa ei tiennyt muuta kuin että äkkiä aamupäivällä hyökkäsi viidakon keskustan läpi tulilinja, joka rätisi ja sihisi ja vaikeroi puiden latvoissa. Kaikki metsän tiet ja polut ja salaiset kujanteet olivat heti tungokseen asti täynnä viidakon asukkaita, jotka kiiruhtivat soiden takaisille paljaille, turvallisille kukkuloille. Pohjoisissa seuduissa pakolaiset olisivat kiiruhtaneet joelle ja uineet turvaan sen toiselle rannalle, mutta kaikki Maikal-viidakon asukkaat tiesivät vallan hyvin, että oleskeleminen liekkien keskellä on turvallisempaa kuin antautuminen alttiiksi joen synkissä syvyyksissä piileville vaaroille.

Ensin tulivat pienimmät, heikoimmat eläimet. Pienet sarvettomat hiirikauriit, jotka olivat tuskin parinkymmenen senttimetrin korkuisia, kiitivät ääneti ohi; harmaat siipioravat heittäytyivät ilmaan puiden ylimmiltä oksilta jännittäen ruumiinsa niin litteäksi, että olivat kuin ilmassa liitäviä kivilevyjä. Niiden jäljessä tulla touhusivat langurit, suuret, kauniit harmaaturkkiset ja mustanaamaiset apinat hyppien latvasta latvaan, ja pitkin maata syöksyi laumoittain täplikkäitä haarasarvisia kääpiöhirviä ja pieniä haukkuvia hirviä, jotka narskuttelivat hampaitaan mennessään, mustia nilgaiantilooppeja ja joukoittain muita eläimiä. Laumoittain sakaaleja, susia, leopardeja, kettuja ja ilveksiä, viidakon sydänseutujen punaisia kissoja, oli suostunut yleiseen aselepoon, joka kulovalkean uhatessa oli solmittu viidakossa.

Kokeneen, vanhan emänsä saattamana, joka elämänsä aikana oli nähnyt monta viidakkopaloa, babirussaperhe jatkoi matkaansa soiden takaiseen, turvalliseen piilopaikkaan, laajaan, okaiseen tiheikköön, josta ne saattoivat nähdä viidakosta sen takana kohoaville kukkuloille vievälle päätielle.

Pienempien eläinten joukossa laukkasi iso babirussakarju, jonka harjaksisten leukojen kummallakin puolen kaartuvat neljännesmetrin pituiset torahampaat olivat kuin käyrät tikarit. Kun se kiiti eteenpäin kukkulan laelle kiiruhtavien, pelästyneiden eläinten joukossa, se sattui törmäämään punaisen hallavaan suteen, joka oli melkein yhtä suuri kuin pohjoisessa asustava harmaa veljensä. Tottuneena näkemään kaikkien sorkkaeläinten pakenevan sen tieltä punaturkkinen metsästäjä kääntyi metsäkarjuun päin murahtaen, niin että sen valkoiset hampaat naksahtivat yhteen kuin terässangat. Babirussa näytti vain hieman pudistavan päätään, mutta kuitenkin pitkähäntä seuraavassa silmänräpäyksessä vääntelehti kuolemankielissä tiheikössä. Babirussien julma johtaja oli viiltänyt sen kurkun auki pelottavilla tikareillaan.

Kun karju sitten alkoi kiivetä rinnettä ylös, murtui ja hajaantui äkkiä sen edessä kiiruhtava pakolaislauma paeten tiheikköihin ja tunkeutuen pensaikon läpi jättäen tien tyhjäksi. Kuin liukuen sitä pitkin tuli alaspäin tavattoman suuri tiikeri. Sen kirkkaan punakellervä, sysimustien juovien koristama turkki näytti liekkinä loimuavan auringonpaisteessa, eivätkä sen suuret käpälät synnyttäneet pienintäkään ääntä tallatessaan tietä. Sen naamassa oli sellainen julmuuden ja säälimättömän voiman ilme, joka tekee tiikerin niin hirvittävän näköiseksi. Kävellessään se piti suurta päätään melkein maahan painettuna, eivätkä sen synkät, vihertävät silmät näyttäneet kiinnittävän lainkaan huomiota sen ympärillä liikkuviin eläimiin, vaan niiden katse oli suunnattuna kaukaisiin kukkuloihin. Karju oli ainoa eläin, joka kieltäytyi koko ajan väistymästä hivenenkään vertaa uuden tulokkaan tieltä, ja se pysytteli äreän uhmaavana keskellä polkua. Näytti aivan siltä, ettei mikään muu kuin viidakkopalon pakotuksesta solmittu aselepo voinut suoda babirussalle tätä itsepäistä rohkeutta, että se uskalsi kulkea rinnakkain tiikerin kanssa. Tämä eriskummainen pari kulki tietään tiikerin kellanvihreiden silmien vilkuillessa sivulta babirussan pieniin, punaisiin silmiin, niin läheltä, että jälkimmäisen torahampaat väliin melkein hipoivat toisen hirvittäviä leukoja.

Äkkiä tie tukkeutui sellaiseltakin parilta kuin tiikeriltä ja babirussalta. Pakenevien eläinten herättämä urosnorsu, joka oli päivän kuumimmiksi tunneiksi paneutunut nukkumaan kukkulan rinteelle, toi mustan ruhonsa ja pitkät, terävät syöksyhampaansa poikittain tielle.

Sanottakoon mitä tahansa, mutta norsu on silloin, kun se tahtoo käyttää kuninkaallisia oikeuksiaan, maailman kaikkien eläinten kuningas. Savun haju, pakenevien eläinlaumojen pakokauhu ja liekkien rätinä olivat herättäneet tuon suuren rumilaan ja saaneet sen raivoihinsa. Kun se liikkui eteenpäin, sen pienet siansilmät kiiluivat verestävinä kuin babirussan silmät, ja se toitotti kimeästi kohottaen kärsäänsä. Kuullessaan sen äänen tiikeri pysähtyi paikalleen, katsahti kerran vain eteensä ilmestyneeseen jättiläiseen ja kääntyi kumeasti murahtaen syrjään kadoten tiheikköön, mutta babirussa ei ollut tietääkseenkään. Pakokauhu, uhkaava palo, taistelu suden kanssa ja sen kaikkein katkerimman vihollisen, tiikerin, läheisyys olivat hitaasti kiihoittaneet sen äreää luonnetta. Tarvitaan paljon, ennenkuin babirussan kylmä veri kuumenee taistelunhaluiseksi, mutta kun sellaista tapahtuu, eläin on kuin raivohullu ja riehuu silmittömästi. Vastustajan ylivoimaisuudesta se ei välitä vähääkään, eikä sen oma henki ole minkään arvoinen, kun vihollinen on saatava surmatuksi.

Röhkäisten pari kertaa sillä tavoin, mikä osoittaa babirussan joutuneen murharaivon valtaan, karju hyökkäsi kohti. Syntyi merkillinen kaksintaistelu. Suuri paksunahkainen, joka sulki tien villisialta, painoi viisi tonnia ja oli yli kolmen metrin korkuinen. Villisika painoi ehkä puolitoistasataa kiloa ja oli kippuran häntänsä päästä ylöspäin työntyvän kärsänsä päähän saakka tuskin puolentoista metrin pituinen. Mutta vastustajan suhteettomasti suurempi paino ja koko samoinkuin oma kuolemanvaara olivat lakanneet merkitsemästä sille mitään. Kuin ammuttu se hyökkäsi, ja ennenkuin suuri eläin ehti liikahtaakaan, karju oli työntänyt terävät torahampaansa norsun toiseen etujalkaan polven kohdalle sitkeän nahan läpi. Niiden partaveitsen terävät reunat viilsivät paksun nahan halki kuin paperin, veren tulvahtaessa silmänräpäyksessä haavoista. Toitottaen kimakasti norsu yritti tallata pienen kiusanhenkensä jalkoihinsa ensin toisella, sitten toisella etujalallaan, mutta babirussa oli liian ketterä jäädäkseen sitä odottamaan ja vastasi viiltämällä syvän haavan norsun toiseenkin etujalkaan. Nostaen aran kärsänsä vaaran ulottuvilta musta liikkuva vuori yritti sitten iskeä runsaasti puolentoista metrin pituiset syöksyhampaansa villisian ruumiiseen, mutta tämä pysytteli lähellä norsun ruumista kääntyillen niin nopeasti, että se väisti jokaisen iskun viiltäen samalla viiltämistään käyrillä torahampaillaan, kunnes norsun ryppyiset, mustat, patsasmaiset etujalat olivat aivan verestä punaisina. Tuskien hurjistuttaman paksunahkaisen aivot, jotka ovat melkein yhtä kehittyneet kuin ihmisen, keksivät kohta uuden hyökkäystavan, jolle ei babirussan nopeuskaan voinut mitään. Nojaten eteenpäin suuren ruumiinsa, kun sen hurjistunut vastustaja jälleen hyökkäsi syöksyhampaiden ulottuville, norsu äkkiä polvistui. Karju olisi yhtä hyvin voinut vastustaa romahtavaa seinää. Sen läheisyydessä ei ollut paikkaa, johon norsun suuret jalat eivät olisi ylettyneet; vertahyytävään kiljaisuun, jonka babirussa aina päästää joutuessaan surman suuhun, villisikalauman vanhan johtajan elämä sammui.

Kolmen kuukauden kuluttua viidakkopalosta iski se miekka, joka aina uhkaa kaikkia villiinväkeen kuuluvia, pieniä ja suuria, vielä kerran villisikaperheen niskaan. Vanha babirussa ei enää vienytkään poikuettaan joelle juomaan. Siellä väijyi niin monta kuolemaa, etteivät porsaat olleet siellä turvassa keskellä kirkasta päivääkään. Sen sijaan se opasti ne salaisia polkuja viidakon sydämeen, missä syvällä vihreiden puiden ja toisiinsa kietoutuneiden köynnösten siimeksessä oli tummansininen vesilammikko. Sinne kaikki nuo kahdeksan saapuivat kerran kuuman päivän päättyessä, kun koko lammikko hohteli safranin ja purppuran värisenä länteen painuvan hehkuvan auringon valossa. Sinä päivänä, kuten aina ennenkin, vanha emä kiersi lammikon ympäri, ennen kuin se salli poikueen tulla lähelle. Kun ei vaarasta näkynyt eikä kuulunut merkkiäkään, hajaantuivat janoiset pikku elukat pitkin rantaa ja joivat tarpeekseen kylmää vettä.

Niiden takana huojui korkea papyrusryhmä heikossa tuulen hengessä, joka liikutteli viidakon ylimpiä oksia. Lumpeet hohtelivat kuin suuret tähdet sinistä vettä vasten. Sikojen juodessa liikahtivat kaislat hieman, tuskin enempää kuin heikossa tuulessa, ja lumpeiden valkoista taustaa vasten kuvastui epäselvästi jotakin, jossa oli keltaisia, ruskeita ja mustia pilkkuja. Sitten, hitaasti kuin kellon minuuttiosoitin, kohosi tyynestä vedestä tuhoa ennustava kolmikulmainen pää, jonka kohtisuorat, punaiset silmät olivat luomettomat. Silmänräpäystä myöhemmin, äkkiä kuin kierretty jousi laukeaa, sininen vesi kuohahti valkoiseksi vaahdoksi, kun ilman halki singahtivat kuin heitetty keihäs ural-sawan, kuningaspytonin, kaikista käärmeistä suurimman ja voimakkaimman litteä pää ja jäntevä, teräksenvoimakas ruumis.

Ennenkuin käärmettä lähinnä oleva porsas ehti edes kohottaa päätään, jättiläiskäärme oli upottanut käyrät litteät hampaansa sen lihavaan ruumiiseen ja kietoutunut sen ympäri kahteen kertaan puristaen kuin teräsköysi.

Kuullessaan porsaan pelästyneen vinkaisun vanha babirussa syöksyi rinnettä alas niin kovaa vauhtia, ettei niin raskaan eläimen olisi luullut moiseen kykenevän. Vaikka sillä ei ollutkaan lajinsa koiraksen peloittavia aseita, se ahdisti kuitenkin käärmettä niin salamannopeilla iskuilla, että suuren raatelijan nahka repeytyi kappaleiksi ainakin metrin pituudelta ja pitkät, veriset lihasuikaleet osoittivat, kuinka syvälle emän pienet torahampaat olivat tunkeutuneet.

Kuninkaallinen käärme sähisi raivoissaan. Päästäen irti pikku porsaan hervottoman ruumiin se yritti kietoa raivostuneen babirussaemän kiemuroittensa ruhjovaan syleilyyn. Mutta ison sian ruumis oli kuitenkin niin kulmikas ja paksu ja se pyörähteli niin nopeasti, ettei pyton päässyt kietoutumaan sen ympärille, kun taas sika yhä tunki torahampaansa matelijan täplikkään nahan läpi syvälle sen alla piileviin teräksenlujiin lihaksiin.

Käärme näytti äkkiä huomaavan taistelun turhaksi. Viuhahduttaen ruumistaan kuin suurta ruoskaa se kiemurteli äyrästä ylös ja katosi tiheään viidakkoon.

Vanha babirussa nuuski pientä ruumista, jonka jättiläiskäärme oli päästänyt irti. Mutta sen jokainen luu oli murskana, joten emä kiiruhti johtamaan pois seitsemää porsasta, jotka sillä vielä oli jäljellä.

Sitä mukaa kuin kuukaudet kuluivat, valkoinen babirussa oppi viidakon lakeja, toisen toisensa perästä. Sitten se äkkiä alkoi kasvaa kuin korvatakseen menetetyn ajan, ja kun nuo seitsemän vuoden vanhoina erosivat elääkseen siitä alkaen erillään toisistaan ja emästään, se oli kookkain ja viisain kaikista.

Liekö johtunut valkoisen sian väristä vai sen luonteen merkillisestä erakkomaisuudesta, että se vuosien vaihtuessa pysyi yksinäisenä vielä sittenkin, kun se oli varttunut täydelleen urhoollisen ja taistelunhaluisen vanhan isänsä kokoiseksi. Se ei ollut milloinkaan mukana keväisissä taisteluissa, jolloin urokset kohtasivat toisensa jossakin maidanissa, merkillisessä ympyränmuotoisessa aukkopaikassa, joita näkee siellä täällä viidakon sydämessä ja joissa villikarjut tappelevat keskenään valitsemistaan naaraksista.

Kun babirussa oli viiden vuoden vanha ja tullut täysikasvuiseksi ja -voimaiseksi, koitti kerran kevätyö, jolloin taivas oli ylt'yleensä kullankeltainen ja vaaleanpunainen, jolloin tummat puut kuvastuivat sitä vasten keskiöisinä vihreinä läiskinä ja jolloin joen poikki kiemurtelevat köynnökset loivat kummallisia sinisiä varjoja sepian väriseen veteen. Oli hyvin hiljaista, ikäänkuin yö ja taivas ja äänettömät puut olisivat kaikki odottaneet jotakin tapahtuvaksi. Äkkiä ilmestyi idän taivaalle hehkua kuin aamunsarastusta: täysikuun laita kurkisti näkö piirin reunalta. Vaaleana kuin vesikupla se kieri taivaanrannan yläpuolelle, sen värin muuttuessa samalla punakeltaiseksi. Viidakko muuttui valkoisen hohtavaksi kuin jos siihen olisi satanut lunta.

Ilma oli silmänräpäyksessä täynnä ääniä. Sammakkojen alttoäänet raksuttivat pimeässä, tiukulintu heräsi, ja sen viehättävät äänet helisivät puiden välissä; gibbonit, hyvin pitkäkäsivartiset ihmisenmuotoiset apinat kajahduttivat kaikuvan huutonsa, viidakon ilosävelen, hyppiessään oksalta oksalle. Tiheiköt olivat täynnä kuiskauksia ja kutsuja, villinväen jalkojen tassutusta ja töminää niiden rientäessä sinne tänne keväisissä asioissaan.

Unikot availivat hitaasti kermanvärisiä terälehtiään täyttäen viidakon tuoksuaalloillaan heikkojen hyvähajunpuuskien leyhkiessä neilikanmustista puunrungoista. Viidakko oli täynnä tuoksua ja soittoa villinväen sukeltaessa kuutamon taikakehään.

Viidakon piiloisimpiin tiheikköihin, jonne eivät alkuasukasmetsästäjätkään milloinkaan tunkeutuneet, kokoontuivat kaikki babirussalaumat suureen kokoukseen. Siellä karjut taistelivat keskenään torahampaat kalisten, naaraksien pysytellessä katselijoina. Ilma oli täynnä uhkaavaa röhkinää ja tuskan kiljuntaa, kun pari parin jälkeen kohtasi toisensa kehän muotoisella taistelutantereella ja tappeli kärsä kärsää vasten nopeasti pyörähdellen, väistellen ja iskien toisiaan naamaan, niin että koko tienoo kajahteli niiden käyrien torahampaiden kalinasta. Ja lähitienoon puut olivat täynnä langur-apinoita, joita tulla touhusi viidakon kaikilta kulmilta katselemaan taistelua.

Pari toisensa perästä taisteli, kunnes jompikumpi haavoittuneena ja murjoutuneena ja saamistaan haavoista vuotavan veren sokaisemana pakeni kehästä jättäen voittajan uuden tappelijan uhmattavaksi.

Äkkiä, kesken tulisinta kamppailua, kuului nopeaa jalkojen kapsetta, ja aukealle hyökkäsi valkoinen babirussa, joka oli kaikkia muita kookkaampi. Siitä saakka kuin Maikal-viidakon villisikojen johtaja oli menettänyt henkensä norsun kanssa tapellessaan, ei ollut sellaista kilpailijaa ilmestynyt kevätkokoukseen. Sen sileä pinta hohteli valkoisena kuutamossa, ja huolimatta suuresta koostaan se pyörähteli kehässä yhtä nopeasti kuin karjujen nuorin.

Tappelijoiden kääntyessä katsomaan tulokasta ja apinoiden hälistessä ja rykiessä kiihkoissaan tukahdutti äkkiä urostiikerin kiljunta kaikki muut viidakon äänet. Tiikeri tavallisesti vaikeroi tahi naukuu. Joskus se röhkii kuin sika, ja juoksuaikana sen ääni on merkillisen helisevä kuin sambar-uroshirven. Ainoastaan harvoin se kiljahtaa täydellä voimalla; silloin sen äänessä on kauhistuttavaa jylinää ja samalla kuitenkin murhanhimoista murinaa.

Tiikeri seisoi kirkkaimmassa kuunvalossa korkealla pengermällä kiistatantereen laidalla kuin kultapuitteissa jokaisen onyksinmustan viirun näkyessä selvästi sen turkin punakellervää pohjaväriä vasten. Sen häntä, jonka ympäri täplät kiersivät renkaina, pieksi juovaisia kupeita tuhoa ennustavasti, ja kun se tuijotti villisikalaumaan, se näytti säälimättömän julmuuden ruumistumalta. Suuren pedon silmät paloivat kuutamossa viheriöinä kuin hehkuvat smaragdit ja niiden hirvittävissä syvyyksissä piili kaikki se verenhimo ja hävittävä hurjuus, jotka ovat tehneet tiikeristä viidakon hirmun.

Jälleen tuntui koko maa vavahtavan sen kiljunnasta. Apinat katosivat puiden latvoista kuin varjot, ja aukean ympärille kokoontuneitten villisikojen piiri hajosi kuin akanat tuulessa harjasniskojen kiiruhtaessa turvaan lähitiheikköön. Vain valkoinen babirussa ja muutamat muut suurimmat ja urhoollisimmat karjut kääntyivät äreinä jättiläiskissaan päin. Ennenkuin suuren pedon hirvittävän äänen kaiku oli lakannut kuulumasta, se jo hyökkäsi. Se oli seisonut hetkisen julmana ja liikkumattomana paikallaan kuutamossa. Mutta seuraavassa silmänräpäyksessä se jo kiiti rinnettä alas kuin kauneuden ja voiman ja pelon ihme. Vaikka sen vauhti olikin nopeampi kuin kilpajuoksijan, se liikkui kuitenkin notkeasti, vaivattomasti ja kuin kävellen. Sen pitkä ruumis näytti aivan kuin häviävän sen luonnottoman suuren pään taakse, samalla kuin sen ammottavasta suusta kuului sähisevää murinaa ja sen harvassa olevat hampaat kimaltelivat ja välkkyivät kuutamossa.

Harjasniskojen pieni ryhmä seisoi hetkisen silmäkkäin raivostuneen pedon kanssa, mutta juuri kun tämä oli ne saavuttamaisillaan, ne hajaantuivat ja pakenivat suin päin. Kaikki, paitsi yksi. Valkoinen babirussa pysyi paikallaan sen pienten, punaisten silmien hehkuessa kuin granaatit, ja se painoi päänsä alemmaksi, voidakseen paremmin heiluttaa pitkiä torahampaitaan. Liekö ainoakaan seikkailija tahi ritari konsanaan astunut kilpakentälle vaarallisempaa vihollista kohti tahi osoittanut peloittavampaa rohkeutta ylivoimaa vastaan kuin villisika tuona keväisenä yönä.

Tiikeri oli oikea hirviö. Se oli hyvinkin kahden metrin pituinen ja painoi pitkän matkaa yli kahdensadan kilon. Babirussan ruumis ei vastannut puoltakaan vastustajan painosta ja pituudesta. Sitäpaitsi tiikerillä oli varusteina kynnet, jotka olivat kuin terässirpit, ja hampaat, joiden voittaneita ei ole ollut siitä lähtien kun sapelihammastiikeri kuoli sukupuuttoon; painoonsa nähden se on nopein kaikista pedoista ja niin voimakas, että se tappaa täysikasvuisen puhvelin yhdellä ainoalla käpälänsä iskulla ja kantaa raatoa hampaissaan pitkät matkat.

Sellaista hirvittävää nopeuden ja voiman yhdistymää vastaan suuri karju asetti teräksestä ja kovista jänteistä luodun ruumiinsa, jota suojeli mitä parhain harjaksinen siannahkapanssari, Sitäpaitsi ei maailmassa ole ainoaakaan jaloiltaan nopeampaa villikarjun painoista eläintä, jos sillä vain on jalkojensa alla sellainen luja pohja kuin tantereeksi tallattu tappeluaukion pinta. Valkoisen karjun julmien leukojen kummankin puolen olivat partaveitsenterävät torahampaat, joiden kärjetkin olivat terävät kuin pistomiekka. Niskan ja hartioiden sitkeiden lihasten antaessa pontta hampaiden iskuille ne saattoivat viiltää yhtä peloittavia haavoja kuin gurkhojen veitset ja malaijisoturien aaltoteräiset käyrät tikarit. Metsäkarju saattoi sitäpaitsi asettaa viidakkojen juovikkaan surmanhengen villille raivolle vastapainoksi kylmäverisen hurjuutensa, joka oli aivan yhtä vaarallinen.

Kolmen metrin päässä paikasta, jossa babirussa seisoi asennossa kuin nyrkkeilijä, suuri kissa teki hyppynsä. Kun sen pitkä, notkea ruumis lennähti karjun kohdalle, loimuavan oranssinvärisenä hopeanvalkoisessa kuutamossa, ja sen monisirppiset käpälät olivat vetäytyneet taaksepäin valmiina hirvittävään, kaapivaan iskuun, johon tiikeri luottaa, karju hyökkäsi eteenpäin kammeten samalla sivulle ja kohotti äkkiä päätään. Heti tiikerin nahka kylkiluiden alapuolelta tahraantui vereen. Murahtaen peloittavasti juovikas murhamies suuntasi iskun, joka, jos se vain olisi sattunut kohdalle, olisi riistänyt hengen babirussankin teräksisestä ruumiista. Mutta viimeksimainitun nopeus pelasti sen jälleen. Pyörähtäen salaman nopeasti se väisti iskun, ja vaikka tiikerin käyrät kynnet viilsivätkin verisiä viiruja sen valkoiseen nahkaan, eivät haavat sentään olleet hengenvaarallisia.

Sitten alkoi suurenmoinen ja julma taistelu. Tiikeri hyökkäsi jälleen läheltä, ja sen onnistui tällä kertaa pudottautua karjun viettävään selkään. Se aikoi upottaa torahampaansa syvälle ahdistettavansa kurkkuun ja samalla katkaista niskan vääntämällä sen päätä taaksepäin. Sellainen temppu kaataa kyllä puhvelin, mutta tiikerin oli sallittu ainoastaan kerran yrittää sen sovelluttamista babirussaan. Karjun niska oli niin lyhyt ja paksu, että siitä oli mahdoton saada otetta, ja vaikka tiikerin kynnet tunkeutuivat syvälle karjun lihaksiin, ei se voinut pitää kiinni tuota viettävää, liukasta, pyörivää ruumista. Kun tiikeri liukui maahan, babirussa olisi tarvinnut vain tuuman verran voittaakseen taistelun siinä paikassa. Kirkaisten kimeästi raivosta valkoinen karju riistäytyi irti tiikerin otteesta ja vastasi hyökkäykseen suuntaamalla ahdistajaansa kaksinkertaisen iskun tikarimaisilla torahampaillaan, jotka tunkeutuivat syvälle suuren kissan kurkkuun sivuuttaen nipin napin kaulavaltimon.

Salamannopeasti juovaturkki ponnahti taaksepäin ja alkoi hirmuisesti muristen kiertää babirussaa hyökäten aina väliin, iskien nopeita kaapaisevia iskujaan Karju väisti joka kerran hyökkäyksen hyppäämällä syrjään ja vastasi terävien torahampaittensa viiltävällä ylöspäin suunnatulla pistolla, ja sen raivoisa röhkinä sekaantui tiikerin sähinään ja apinoiden hälinään ja kiihkeihin kirkaisuihin.

Babirussan leukapielistä tippui verta ja vaahtoa. Sen punaiset silmät kiiluivat kuin rubiinit sen tarkatessa tiikerin jokaista notkahdusta ja liikettä, ja vaikka sen monet haavat vuosivatkin verta, se oli käänteissään yhtä salamannopea kuin ennenkin.

Taistelusta tuli äkkiä loppu. Vaikka babirussa kiljuikin raivosta, ei se sallinut taistelun punaisen usvan hetkiseksikään lamauttaa varovaisuutta ja kylmäverisyyttä, joihin villikarju aina turvautuu taistellessaan, olipa se kuinka raivostunut tahansa.

Kissapedon ylenpalttinen ärtyminen koitui lopulta sen tuhoksi. Koska se ei ollut tottunut siihen, että ainoakaan sen vastustaja kykeni pitkälliseen vastarintaan, babirussan iskut ja väistöt kiihoittivat sen vähitellen sellaiseen raivoon, että se vihdoin pani kaikki viimeisen hypyn varaan — ja hävisi.

Tiikerin ponnahtaessa koholle babirussa hyppäsi syrjään sen käpälien tieltä juuri ja juuri väistäen niiden iskun; samassa se pyörähti solakoiden, jäntevien, nopeiden jalkojensa potkaisulla ympäri, ja jättiläiskissan pudotessa maahan se viilsi käyrillä repivillä torahampaillaan tiikerin vatsan halki pitkin pituuttaan. Suuri punakellervä mustaviiruinen ruumis seisoi hetkisen liikkumatta paikallaan, kuuman veren ruiskutessa haavoista suurina suihkuina. Sitten se vaipui hitaasti kasaan.

Samassa tuokiossa karju jo ehti polkemaan tiikerin ruumista jaloillaan iskien välähtelevät torahampaansa yhä uudestaan sen juovikkaiseen turkkiin, kunnes suuri peto käheästi kiljahtaen retkahti pitkäkseen, sen leimuavat silmät peitti kuoleman kaihi; ja ruumiin värähdellessä kauan aikaa suonenvedon tapaisesti sen hurja henki lähti autuaammille metsästysmaille.

Suuri babirussa seisoi hetkisen tiikerin voimakkaan ruumiin vieressä vapisten heikkoudesta ja väsymyksestä, mutta yhä jaloillaan. Toiset karjut ryhmittyivät vähitellen penkereen juurelle, jossa se seisoi haavoittuneena, veren tahraamana ja uupuneena, mutta silti Maikal-viidakon babirussien kiistämättömänä johtajana.

KHAMBU

Ehkä siksi, että poika oli pieni, nopea ja viisas, hänen äitinsä oli kuukautta ennen kuolemaansa ristinyt hänet »Khambuksi», joksi masailaiset nimittävät tasangon nopeaa pientä hiirtä.

Lochan, »Leijona», Induna [induna = alkuasukaspäällikkö], joka oli erään masai-heimon osaston päällikkö, oli hänen isänsä; ja Khambu uskoi lujasti, ettei maailmassa ollut olemassa hänen isänsä vertaista miestä, sillä tämän kasvot olivat niin ylpeät ja pelottomat ja hänen vartalonsa niin komea.

Kun Induna johti komppaniansa juhlalliseen tanssiin Ghamban, suuren kuninkaan eteen, joka hallitsi mahtavia masailaisia, Khambu piiloutui pensaikkoon leimuavien nuotioiden muodostaman kehän taakse, ja kun hänen isänsä hypähti kehään leopardin talja uumillaan ja mustia kotkansulkia päälaelle kootussa tukassaan, pienen pojan sydän oli haljeta ylpeydestä. Kun puurummut nyyhkyttivät ja jyrisivät ja kuuduu-torvet rämisivät räikeästi, Hiiri huusi toisten kanssa »Bajetel», kuninkaallisen tervehdyksen, jonka vain kuningas on oikeutettu kuulemaan, mutta kun tuhannet äänet huusivat »Ghamba!» tuon pyhän sanan jälkeen, Khambu piipitti piilostaan pensaikosta »Lochan!», vaikk'ei kukaan muu kuullut hänen ääntään kuin Etelän tähdet, jotka välkkyivät tummansinervällä taivaalla kuin lamput.

Sitten koitti leijonanmetsästyspäivä. Julma mustaharjainen, voimakkaimmillaan oleva peto oli kaatanut kuninkaan karjalaumasta hiehon. Tapahtumasta tuotiin seuraavana aamuna sana Ghamballe, joka joi pombeaan (oluttaan) kuninkaallisen majan edustalla.

— Kuka vartioi kylää tänään? hän kysyi äänensä helähtäessä ikäänkuin rautaovi olisi paiskattu kiinni.

— Lochan, kuului tusinan verran ääniä vastaavan, ja hetkisen kuluttua Induna saapuikin paikalle palveluksessa olevan masailaisen soturin täydessä aseistuksessa. Sarvikuonon nahasta valmistetun pitkän kilpensä päällä hän kantoi heimonsa hirvittävää keihästä, ja toinen, lyhyempi pistokeihäs oli pistetty hänen vyönsä alle. Vaikka hän kumarsi kunnioittavasti, Ghamba huomasi närkästyksekseen hänen ryhdissään jonkinlaista pelotonta huojuntaa ja keinuntaa ja kiinnitti huomionsa siihen, että hän pelkäämättä uskalsi katsoa hallitsijaansa silmiin. Sellaiset soturit, jotka katsovat kuningastaan silmiin, voivat saada masailaisten keskuudessa äkillisen ja ikävän lopun.

— Kokoa sotilaasi ja tuo minulle ennen iltaa sen ruskean koiran pää ja vuota, joka on uskaltanut tappaa minulta hiehon! hallitsija komensi. Lochan kumarsi syvään ja poistui nopeasti ehtien kuitenkin vaihtaa muutamia sanoja Hiiren kanssa, joka valmisti Indunalle aamiaista samalla tavalla kuin oli nähnyt äitinsä tekevän menneinä päivinä.

— Lähden nyt, poikani, metsästämään leijonaa, hän sanoi hitaasti. Jos kävisi niin, etten palaa, matkusta äitisi sukulaisten matabeleläisten luo. He pitävät kyllä huolta Hiirestäni hänen vuokseen.

Ja Induna antoi suuren käsivartensa levätä hetkisen pojan hennoilla hartioilla pienokaisen seisoessa hänen edessään ja kuunnellessa vakavasti.

— Enkö minä saa lähteä mukaan? Khambu kysyi vihdoin nyökäyttäen pientä pyöreätä päätään merkiksi, että hän ymmärsi.

— Et saa. Leijonanmetsästys ei sovi lainkaan Hiirelle. Jää sinä vain tänne siksi aikaa, kunnes palaan tahi kunnes kuulet minun kuolleen. — Sanottuaan sen hän poistui kokoamaan sotilaitaan.

— Lähden mukaan joka tapauksessa, Khambu tuumi itsekseen uppiniskaisesti.

Niinpä tapahtui, että kun Lochanin joukkoon kuuluvat sata miestä samoilivat edestakaisin tasangon poikki yhä laajentaen ketjuaan ja pitäen valkoisen hiehon raadeltua haaskaa sen keskipisteenä, Khambu oli aina heidän takanaan yhtä rauhallisena ja nopeana kuin kaimansa.

Saapuvilla oli muitakin miehiä katselemassa leijonan ajoa, valkoinen päällikkö aseenkantajineen. Seurueen johtaja kertoi Lochanille, että valkoinen päällikkö oli ollut neljä vuotta kaukaisen meren takaisen maan kuninkaana. Tämä oli punakka, sinisilmäinen ja ruskeaviiksinen mies, joka käytti silmälaseja, ja puhuessaan hän paljasti valkoiset, tasaiset hampaansa, ikäänkuin hän olisi aikonut purra. Lochan vilkaisi häneen ohimennen — sinä päivänä hän ajatteli enemmän leijonia kuin kuninkaita.

Äkkiä, ajajaryhmän lähestyessä tuuheaa pensaikkoa, kuului sen uumenista uhkaavaa murinaa. Leijona oli pensaikossa ilmoittaen murinallaan tappavansa jokaisen, joka vain uskaltaisi häiritä sitä.

Hetkisen kuluttua masailaisten soturien ketju kiertyi pensaikon ympärille, ja kaikkein ensimmäisenä käveli Induna itse eteenpäin kannattaen pitkää kilpeään vasemmalla käsivarrellaan ja heiluttaen oikealla kädellään heittokeihästään, jossa oli toista metriä pitkä kaksiteräinen kärki ja tukeva rautainen varsi.

— Astu esiin, mustaharja! Sinua kutsuu päällikkö! hän huusi. Äkkiä leijona olikin hänen edessään kuin ruskea pilvi, jossa piili kuolema. Liikkumatta katsoa mulkoillen silmien leimutessa tuuheiden kulmakarvojen varjossa, se asettui miestä päin. Sitten se painoi päänsä alemmaksi, kunnes sen musta harja varjosti sen naamaa, ja sen huulet kiertyivät kokoon paljastaen hampaat, jotka olivat pitkät kuin valkoiset tikarit.

Juuri sillä hetkellä, kun suuren pedon lihakset jännittyivät hyppyyn, välähti ilmassa jotakin kirkasta, ja toista metriä pitkä terä tunkeutui kyyristyneen leijonan ruumiin läpi. Päästäen jylisevän kiljaisun ruskea ruumis ponnahti ilman halki kynnet ojossa kuin mustat sirpit, mutta suuren rumilaan ehtiessä kohdalle mies hyppäsi sivulle ja iski pistokeihäänsä syvälle pedon kylkeen.

Kiljahtaen hirvittävästi leijona kohosi pystyyn ja tarttui pitkään kilpeen kynsillään. Hetkisen sen leimuavat silmät tuijottivat sen reunan yli miehen silmiin, sitten pedon paino kaatoi miehen maahan. Kaatuessaan Lochan peitti itsensä pitkällä kilvellään vetäen päänsä ja jalkansa sen alle kuin kilpikonna.

Leijona puri ja kynsi hetkisen turhaan sitkeää nahkaa, mutta työntäen vihdoin mustat kyntensä sen alle se repäisi sen kuin lehden miehen käsistä. Kun suuri peto nyt hyökkäsi eteenpäin upottaakseen hampaansa vastustajansa avuttomaan ruumiiseen, tulikin loppu. Sen kita jäi ammottamaan selälleen, vihaiset silmät muuttuivat lasimaisiksi, ja syvään huoaten kuin kuoleva ihminen se tuupertui hengetönnä suulleen ollen vähällä musertaa miehen mäsäksi painollaan. Kun Induna ponnahti jaloilleen, huohottaen ja veren tahraamana, kotkansulkien heilahdellessa hänen tukassaan, piipitti kimeä ääni pensaan takaa:

»Bajete! Lochan, Leijona!» Sotilaat toistivat karjuen huudon, ja kuninkaallinen tervehdys vyöryi kuin ukkonen tasangon poikki.

Kun ääni lakkasi kuulumasta, tuli valkoinen päällikkö esille masailaisten muodostaman kehän takaa, missä hän oli katsellut pedon ja miehen kaksintaistelua.

— Suurenmoista! hän huudahti. Tule metsästämään kanssani, niin teen sinusta rikkaan miehen!

— Palvelen Ghambaa, enkä ketään muuta, vastasi Lochan, kun sanat oli tulkittu hänelle.

Kun hän seisoi siinä painaen toisella jalallaan kuolleen leijonan päätä valkoisen päällikön onnittelujen ja omien sotilaittensa kumeiden huutojen kaikuessa vielä hänen korvissaan, hän oli kuin Voiton pronssipatsas. Mutta hänen sydämensä oli kuolettavan levoton. Masailaisten keskuudessa sellaiset miehet, joille suodaan kuninkaallinen tervehdys, eivät tavallisesti elä pitkää aikaa eivätkä kuole miellyttävällä tavalla, ja syrjäsilmällään hän oli huomannut tuhoaennustavien kasvojen ilkeän irvistyksen. Hän tiesi miehen kuninkaan vakoojaksi, jollaisia oli aina pari, kolme jokaisessa joukko-osastossa.

Saman päivän iltana, kun Lochan palasi kylään tuoden kuolleen leijonan pään ja taljan hallitsijalle voitonmerkiksi, Ghamba otti hänet hyvin sydämellisesti vastaan.

— Minulle on tuotu sana rohkeudestasi, hän sanoi ystävällisesti. Aiomme mielihyväksemme järjestää sopivan palkinnon sinulle! Ja hän hymyili synkästi.

Indunan rohkeus lannistui, sillä Ghamba, tuo suuri, musta paholainen, hymyili vain silloin, kun hän suunnitteli murhaa.

Seuraavana päivänä Lochan istui majansa edustalla Khambun kanssa illallisen jälkeen. Kun ilta hämärtyi, tasangon messinkinen kimallus pehmeni ensin himmeäksi kullaksi, sitten utuiseksi punerrukseksi, ja tasankoa ympäröivät korkeat vuoret näyttivät tulevan hämärässä lähemmäksi.

— Elämämme on kuin lintu, joka lentää majaan pimeästä, leijailee jonkin aikaa valossa ja palaa sitten takaisin yöhön, hän sanoi, ja Hiiri katsoi isäänsä ymmärtäväisen näköisenä.

— Miehen pitää kuolla urhoollisesti, hän jatkoi hitaasti. Saattaa käydä niin, että hän palaa elämään jälleen.

Kun Induna lakkasi puhumasta, rikkoi hiljaisuuden rumpujen kumea pärinä, niiden kumahdusten vähitellen hukkuessa naisten kimeihin huutoihin. Induna nousi huoaten jaloilleen.

— Aikani on koittanut; noidat ovat tulleet, hän sanoi pujottaessaan kilven vasempaan käsivarteensa ja tarttuessaan toisella kädellään keihääseen.

— Jää sinä tänne ja lähde aamulla, heti päivän valjettua, äitisi sukulaisten luo, äläkä koskaan unohda isääsi, joka rakasti sinua hyvin hellästi.

Sanottuaan sen hän lähti.

Nuotiot rätisivät kuninkaallisen majan ympärillä, jonka edustalla kuninkaan suuri ruho lepäsi kantopaareilla. Soturi toisensa jälkeen liittyi suureen kehään, joka kiersi ympäri koko aukeaman, Ghamba nousi äkkiä seisoalleen, ja kaikki vaikenivat heti kuin lyönnistä.

Hänen kookas ruumiinsa seisoi hetkisen päin odottavia alamaisia, ja hän katseli heitä kylmillä silmillään kuin epäjumala Sitten hänen sanansa kaikuivat hänen eteensä kokoontuneille riveille kuin kuolinkellojen kumina.

— Joukossamme on ilkeä velho, hänen äänensä jyrisi. Hän on vehkeillyt kuninkaanne henkeä vastaan. Tänä iltana pitää noitieni tutkia häntä — tutkia häntä tarkasti!

Hän vaipui takaisin kantopaareilleen.

Hänen syvän äänensä lakatessa kuulumasta riensi suureen ympyrään joukko kauhistuttavan näköisiä naisia huutaen ja kiljuen.

Toiset olivat vielä nuoria, toiset parhaimmillaan, mutta kaikkien kasvot näyttivät epäinhimillisen julmilta. Lyijynharmaan saven keskeltä, jota oli tahrittu heidän otsaansa ja poskiinsa, heidän silmänsä kiiluivat kuin hyökkäykseen valmistuneen mustan silmälasikäärmeen silmät, ja ihmisten sormiluista tehdyt kaulanauhat kalisivat ja kilisivät heidän liikkuessaan.

Kuin tuoreille jäljille päässeet koirat he töytäilivät edestakaisin, ja kuta lähemmäksi he tulivat aukiota ympäröivää elävää rengasta, sitä pelokkaammin miehet kaihtivat raivotarten käärmesilmien hurjaa hehkua, vaikka he olivatkin karaistuneita sotureita.

Syöjätärten johtaja pysähtyi äkkiä ja nuuski ilmaa kuin saalista vainuava koira. Sitten hän äkkiä syntyneen hiljaisuuden vallitessa, joka oli hirvittävämpää kuin rumpujen pärinä, ryömi eteenpäin askeleen kerrallaan kaula ojossa ja silmät liikkumattomina tuijottaen sinne päin, missä Lochan seisoi soturiensa edessä. Vaikka tuo peloittava olento tuli hitaasti, mutta kuolettavan varmasti yhä lähemmäksi, ei Indunan ylpeissä kasvoissa näkynyt pelon merkkiäkään.

Kun raivotar oli noin metrin päässä Lochanista, hän pysähtyi ja kiljaisi äkkiä kovalla äänellä:

— Kuolema velholle! puiden hänelle nyrkkiään.

Liikkeen tapahtuessa iski mustanvihreä, lähes parin metrin pituinen puukäärme, jota noita oli kantanut muiden tietämättä käsivartensa ympärillä, vihaisesti Indunan kasvoja kohti. Mutta vielä nopeammin kuin käärme iski Lochan kumartui sivulle, ja kun matelijan hoikka ruumis välähti hänen ohitseen, hän sivalsi sen poikki partaveitsen terävällä keihäänsä kärjellä.

Noidan kasvot näyttivät tulen valossa ruumistuneen paholaisen naamalta.

— Tappakaa, tappakaa hänet! hän huusi suun ammottaessa nelikulmaisena kuin kreikkalaisen korkokuvan raivottaren kasvoista. Hän on vehkeillyt kuninkaan henkeä vastaan ja tappanut pyhän käärmeen!

Saatuaan Ghambalta merkin neljä hänen jättiläismäistä vartiaansa astui lähemmäksi.

— En ole velho, vaan uskollinen mies. Jos minä kuolen, ei kenenkään miehen henki ole turvassa! Siinä kaikki, mitä Induna sanoi vartioiden viedessä hänet pois.

Viidakossa vallitsi jälleen yö. Tähdet tuikkivat kuin loistavat jalokivet sinisellä taivaalla, ja laskeutuvan kuun valossa näyttivät köynnökset himmeältä viheriältä verkolta, joka oli koristettu valaisevilla valkoisilla kukilla. Pieni huuhkaja huhui pimeässä, ja marakatit vaikeroivat puiden välissä kuin eksyneet lapset. Äkkiä saalista vaanivan leopardin kumea, katkonainen yskintä vaimensi kaikki muut äänet.

Hetkisen kuluttua pimeässä livahti kuusi tummaa varjoa. Paksujen oksien lomitse siivilöityvä kuunvalo sattui noidan tuhoaennustaviin kasvoihin. Hänen jäljessään, suukapula suussa ja käsivarret sidottuina, käveli Induna kuninkaan pyövelien saattamana, jotka pakottivat häntä kiirehtimään askeliaan, sillä leopardin ollessa saalista pyytämässä ei ole hyvä olla ulkoisalla.

Pientä ryhmää seurasi seitsemäs olento pienenä ja äänetönnä ja muiden tietämättä. Kun Ghamba oli luovuttanut Indunan pyöveleilleen ja noidille surmattavaksi niin pitkällisellä kidutuksella kuin noita vain saattoi keksiä, Khambu oli seuraillut kuusipäistä joukkoa ja sinä yönä noudattanut sen jälkiä viidakon halki, missä kuolema väijyi pimeässä.

Syöjätär pysähtyi vihdoin vanhan, hylätyn sudenkuopan reunalle, joka kerran oli ollut peitetty heikoilla oksilla ja ruoholla, mutta joka nyt näytti mustalta tien keskellä sijaitsevalta rapakolta.

Saatuaan noidalta merkin neljä pyöveliä taluttivat tuomitun miehen kuopan reunalle, ja hetkisen Induna ja nainen seisoivat vastakkain. Vaikka suukapula oli työnnetty miehen suuhun niin raa'asti, että molemmista suupielistä tippui verta, hän kohtasi kuitenkin pelkäämättä syöjättären katseen, niin että syöjättären käärmeensilmät alkoivat vilkuilla ja katsella muualle.

Kuin suuttuen heikkoudestaan hän kääntyi raivoissaan miesten puoleen ihmisenluista kootun kaulanauhan kalahdellessa hänen liikkuessaan.

— Miksi te tuijotatte minuun, saastaiset koirat? hän kirkui. Heittäkää velho kuolemaan!

Käskyä noudattaen pyövelit tarttuivat Indunan sidottuihin käsivarsiin ja tyrkkäsivät hänet kuoppaan, joka ammotti mustana kuin hauta. Pudoten vahingoittumatonna kolmisen metriä syvän haudan pehmeälle pohjalle hän katsoi ylös ja näki noidan kasvojen tuijottavan häneen hämärässä valossa.

— Odota siellä kuolemaasi! kuului syöjättären kuiskaus kuin käärmeen sähinä. Ennenkuin lähden, valmistan sille tien!

Viittansa alta noita kaivoi ruukun, joka oli täynnä villimehiläisten hunajaa. Hän siveli hunajalla maahan viiruja, jotka lähtivät säteettäin kuopasta kuin pyörän puolapuut. Hänen takanaan seisovat neljä miestä katsahtivat salaa toisiinsa, ja heidänkin säälimättömissä kasvoissaan näkyi hetkisen jotakin kauhun tapaista.

Masailaisilla on monta surmaamistapaa, joista ei ole hyvä puhua. Rotan kidutuksen ja papukaijan rankaisemisen ovat varmasti keksineet hornan henget, mutta kumpikaan niistä ei ole niin hirvittävä loppu kuin se, jonka noita oli valmistanut omaan heimoonsa kuuluvalle vangitulle Leijonalle.

Kaataen lopun hunajan kuopan reunoille hän poistui apureineen tummansinisen taivaan laajan kuvun kaartuessa tähtien täplittämänä tutkimattomana viidakon yllä.

Äkkiä kuului tien takana kasvavien pienten marulapuiden välistä kahinaa ja pieni tumma olento ilmestyi kuutamossa kuopan reunalle Kun suukapulaan ja nuoriin köytetty päällikkö valmistautui kohtaamaan kuolemansa kuin mies, kuului ylhäältä ääni, jota hän ei ollut osannut toivoa enää milloinkaan kuulevansa tässä maailmassa.

— Isä! kuiskasi hento ääni. Täällä olen minä, sinun oma Hiiresi.

Seuraavassa silmänräpäyksessä putosi kuoppaan läheisestä puusta leikattu köynnös, ja hetkistä myöhemmin poika seisoi isänsä vieressä. Vetäisten Lochanin pistokeihään huotrasta Khambu leikkasi poikki Indunan siteet sen partaveitsen terävällä kärjellä ja otti pois suukapulan.

Molemmat seisoivat hetkisen paikallaan katsellen toisiaan; sitten Indunan pitkä vartalo huojui ja vapisi, kun hän yritti turhaan puristaa poikaa hajaantuneilla käsivarsillaan. Hänen kielensä oli niin ajettunut, ettei hän saattanut puhua, mutta kun Hiiri hieroi hänen puutuneita lihaksiaan, oli Lochanin syvällä sijaitsevissa silmissä tuota kuolematonta rakkautta, joka liittää ihmisen, mustan yhtä hyvin kuin valkoisenkin, jumalalliseen.

Päällikkö säpsähti äkkiä, ja epäselvä, varoittava sana tunkeutui hänen ajettuneiden huuliensa välistä. Viidakossa vallitsi nyt outo hiljaisuus, ja kaikki sammakkojen ja hyönteisten yöäänet olivat äkkiä vaienneet.

Silloin tuntui hiljaisuudessa jonkinlainen kuiskaus ryömivän maata pitkin kuoppaa kohti kuin kulovalkean ritinä. Kuullessaan äänen päällikkö koetti epätoivoisesti tarttua köynnökseen avuttomilla käsillään. Säikähtäen isänsä kasvojen ilmettä Khambu hieroi ja puristeli hänen puutuneita lihaksiaan niin kovasti kuin hänen jäntevän pienen ruumiinsa voimat vain sallivat. Hänen hääriessään tuo kaukainen kuiskailu kävi äänekkäämmäksi ja tuntui tulevan yhä lähemmäksi.

Mutisten jotakin epäselvästi Lochan käski viitaten kädellään poikaa pakenemaan, niin kauan kuin oli aikaa.

Mutta välittämättä isänsä merkistä Khambu hieroi vimmatusti vielä muutamia minuutteja, kunnes hidas veri alkoi jälleen virrata miehen suonissa pistellen kuin tuhansilla neuloilla. Kun isä vihdoinkin saattoi liikuttaa käsiään, vieläpä tarttua kömpelösti köynnökseen, Hiiri kääri köynnöksen Indunan rinnan ympärille kainaloiden alle ja kiipesi sitten, siirrellen käsiään, köynnöstä myöten kuopan reunalle.

Siellä näytti kuutamossa koko maan pinta liikkuvan ja kulkevan. Hunajan hajun houkuttelemina lähestyi kuoppaa tuollainen muurahaisarmeija, jotka lakaisevat viidakkoa kuin tuli. Sokeina ja mustina ja lukemattomina kuin merenhiekka ne käyrillä repivillä leuoillaan hävittivät kuin tuli jokaisen niiden tielle sattuvan elävän olennon. Tuo sihisevä kuiskailu, joka oli pakottanut viidakon vaikenemaan, oli tiheikköjen läpi ponnistelevien miljoonien pienten jalkojen kahinaa. Ei ihminen eikä eläin voinut pelastua hengissä niiden kynsistä, ja muutamien minuuttien kuluttua ne vyöryisivät sudenkuopan laidan yli vastustamattomasti ja tuhoisina kuin sula laavavirta.

Kuoleman armeija oli jo niin lähellä, että pienten murhamiesten tiukkaan sulloutuneiden ruumiiden kuuma löyhkä pisteli Khambun sieraimia kuin mehiläisparven haju. Painaen jalkansa kuopan laitoihin Khambu kiskoi hurjasti Indunan rinnan ympärille kiedotusta köynnöksestä, mutta hänen vähäiset voimansa riittivät tuskin hievahduttamaan köynnöksen toiseen päähän sidotun miehen painavaa ruumista.

Hitaasti ja hellittämättä liikkuivat tuholaisten mustat rivit päästen jo niin lähelle, että poika kuuli heikkoa kalahtelua, kun niiden kovat, kimaltelevat ruumiit koskettivat toisiinsa. Kumartuen kuopan laidan yli hän huusi:

— Kiiruhda! ja jälleen hetkisen kuluttua: Joudu! Joudu!

Purren hammasta Induna koetti turhaan pakottaa puutuneita käsivarsiaan tottelemaan, hyönteisarmeijan jalkojen kahinan ja sihinän käydessä yhä kovemmaksi ja kuuluessa yhä lähempää.

Ylhäältä kuului jälleen Hiiren tuskallinen kuiskaus, jolloin Lochan tarttui köynnökseen hampaillaan. Kaivaen jalkansa syvälle pehmeään maahan kuopan seinään hänen onnistui kiivetä sen puoliväliin, ennenkuin putosi takaisin.

Sitten hän näki, tuntien hirvittävää kammoa, kuopan reunan yli, jossa hän oli vangittuna, tulvivan liikkuvien pienten mustien ruumiiden virran. Hänen mieleensä muistui haavoittunut puhveli, jonka kimppuun hän oli nähnyt vaeltajamuurahaisten hyökkäävän. Avuton eläin oli tempoillut ja ammunut, kunnes oli menettänyt henkensä noiden hirmuisten hyönteisten kauheiden mustien aaltojen alla, joiden repivät leuat olivat uskomattoman lyhyessä ajassa jyrsineet jokaisen lihan hitusenkin tuosta suuresta ruumiista.

Tämän hirmuisen muiston iskiessä kiduttavana hänen aivoihinsa ehti ensimmäinen kiinteä rykelmä näitä pieniä mustia tuholaisia kuopan pohjalle. Niiden sokeat päät ojentuivat ylöspäin, ja käyrät leuat avautuivat ja sulkeutuivat kuin terävät, mustat terässakset hyönteisten lähtiessä etenemään tuonnimmaista seinää vasten painautunutta miestä kohti.

Silloin juuri, surman jo aukoessa suutaan, saapui pelastus. Oli kuin hengen vaara olisi ajanut kuuman veren jälleen Lochanin käsivarsien puutuneisiin ja puristuksissa olleisiin suoniin. Tuskallisesti vihlaisten hänen voimansa palasivat, hän tarttui epätoivoisesti pitkään köynnökseen ja kiipesi sitä pitkin ylös juuri samalla hetkellä, jolloin mustan armeijan kärki saapui paikkaan, jossa hänen jalkansa olivat seisoneet silmänräpäystä aikaisemmin.

Ylemmäs ja yhä ylemmäs hän kiipesi, kunnes hän pääsi jälleen viidakon viileään, tuoksuvaan yöhön, missä helmiäisen valkea kuutamo väritti puut maidonkarvaisiksi. Mutta hänen alapuolellaan kiehui suden kuoppa kuin pata, pohja mustanaan parveilevia muurahaisia.

Induna lepäsi kauan aikaa liikkumattomana viidakon ruohikossa hengittäen syvään ja tuskin itsekään uskoen vielä pelastumistaan todeksi.

— Lähdetään jo pois, hyvä isä! Hiiri kuiskasi hänen korvaansa. Tiedän, minne nuo välähtelevät hampaat ovat leiriytyneet, tuo vesien takaa saapunut Bwana Bomba, joka katseli, kuinka sinä tapoit leijonan. Hänen luonaan ei meidän tarvitse pelätä kuningastakaan.

Hänen puhuessaan alkoi kuulua läheisen viidakon sinipunervista tummenneista hirvittävintä kaikista äänistä — leijonan julmaa kehräämistä sen leikkiessä avuttomalla saaliillaan kuin kissa hiirellä, joka ei pääse pakoon.

Kuullessaan äänen Khambu kohotti paljastettua keihästä, jonka hän oli tuonut mukanaan, kiivetessään kuopasta. Ennenkuin hänen takanaan lepäävä Induna huomasikaan, kuului viidakosta kahinaa, ja hetkiseksi peitti ilman halki suhahtava tumma rumilas täydenkuun näkyvistä. Kun hyökkäävän leijonan suuri ruumis ehti pojan yläpuolelle, pieni miehen alku painoi vaistomaisesti keihään tukevan varren pään maahan ja piti sitä siinä paikallaan kaikin voimin. Sitten kookas, karvainen ruumis paiskasi hänet rajusti maahan, ja musta aalto tuntui nielaisevan hänet kitaansa.

Kun hän palasi tajuihinsa, hän huomasi isänsä nylkevän parhaillaan suurta petoa, joka itse oli seivästänyt itsensä keihääseen, niin että aseen pitkä terä oli lävistänyt sen sydämen.

—- Me emme tule valkoisen miehen luo tyhjin käsin, Induna huomautti kääriessään leijonan päätä nyljettyyn nahkaan.

— Se oli mainio pisto, hän sanoi heidän kuljettuaan viitisentoista kilometriä.

—- Sinusta kehittyy mainio soturi, Leijonantappaja, hän tuumi vielä kerran tuntia myöhemmin.

— Pidä vain varasi, ettet ylpisty, hän sanoi lopuksi päivällisen jälkeen seuraavana päivänä. Jumalat rakastavat vain sellaisia, jotka ovat nöyräsydämisiä.

Sinä iltana suuren valkoisen kansan suuren päällikön nuotiotulen valokehään astui komea olento, jolla oli tukassa masailaisen päällikön kotkansulat ja kädessä kaksi keihästä, ja jolla oli seurassaan pieni poika, joka aivan horjui suuren leijonan pään ja vuodan painosta.

Kun tulkki oli kertonut Indunan tarinan, meren takaa saapunut päällikkö iski nyrkkinsä pöytään, joka oli hänen leirijakkaransa edessä, ja hymyili niin iloisesti, että välkkyvät hammasrivit näkyivät.

— Sanokaa Lochanille, Leijonalle, hän virkkoi, että hän on luonani turvassa kaikilta Afrikan noidilta ja pirullisilta päälliköiltä. — Mitä, onko tässä toinenkin leijonantappaja! hän jatkoi, kun poika laski hänen eteensä ruskean vuodan ja irvistelevän pään.

— Ei, piipitti Khambu, joka muisti, että hänen piti olla nöyräsydäminen. Minä olen vain Hiiri, joka auttoi Leijonaa!

LODI

Hitaasti muuttui mustanharmaiden okaisten puiden väri hopeiseksi, Afrikan tuikkivat tähdet himmenivät, ja taivaan sini vaaleni sinipunervaksi. Sitten täysikuu kieri apinanleipäpuiden yläpuolelle, joita häämötti siellä täällä tasangolla kuin suunnattomia, vaanivia hirviöitä. Alussa kuun kehrä näytti vaalealta valokuplalta, sitten välkkyvältä kultakilveltä, ja pysähtyi vihdoin keskitaivaalle kuin hohtava, hehkuvanvalkoiseksi kuumennettu pallo, joka loi hopeasiltojaan pensaikkoihin ja metsikköihinkin. Erehtyen luulemaan kirkasta kuutamoa päivän sarastukseksi alkoivat murmelit valittaa tiheiköissä, ja mangopuista rupesi kuulumaan pienten metsäkyyhkysten sointuvaa kuherrusta.

Äkkiä tässä merkillisessä, hiljaisessa kuutamossa, joka muutti kaikki värit mustiksi tahi hopeisiksi, alkoi kuulua valittavaa naukumista. Samassa ilmestyi tasangolle pitkäkoipinen kissa, jolla oli hehkuvat silmät ja mustatäpläinen, harmaankeltainen turkki, nuuskien nälkäisestä yöilmaa.

Pensaskissa eli servaali tulee hyvin harvoin aukealle. Tällä kuitenkin oli pätevät syyt rohkeuteensa — neljä pyöreää, palleroista poikasta, jotka se oli piilottanut suuren keltapuun onttoon oksaan. Senvuoksi se uskalsi lähteä tutkimusretkelle, kun sen erehtymättömän tarkka vainu oli ilmaissut sille, että leijona oli jossakin lähellä kaatanut sassabyn, kaikista antiloopeista nopeimman, ja kätkenyt raadon suureen mimosapensaaseen.

Tavallisissa oloissa servaali olisi ennemmin uskaltanut lähestyä kiemuraan kiertynyttä kalliopythonia tahi hypätä jokeen, jossa krokotiilit väijyvät, kuin yrittää leijonan kanssa saaliinjaolle. Täplikkään kissan saalistus oli kuitenkin onnistunut huonosti edellisenä yönä, ja poikasten hoitamisesta ja suojelemisesta johtunut kaksinkertainen työ pakotti sen heti hankkimaan ruokaa. Niinpä se ryömi, jokainen lihas jännittyneenä, valmiina pakenemaan kuin lepattavan lehden varjo, jos vaara hiemankaan näyttäisi uhkaavan, tuuma tuumalta sitä paikkaa kohti, johon eläinten kuningas oli kätkenyt puoleksi syödyn saaliinsa.

Pienen kissapedon lähestyessä pensasta sen sieraimiin tunkeutui omituista kuumaa, inhoittavaa löyhkää, ja pieni hälyytyskello, joka aina kilisee kaikkien villiinväkeen kuuluvien korvassa, tuntui helisevän: »Leijona! Leijona! Leijona!» Mutta servaalilla oli kova nälkä, joka jäyti sen sisälmyksiä kuin rotta; se sai sen halveksimaan tuota varoitusta ensimmäisen ja viimeisen kerran elämässään. Tuijottaen kiinteästi se tutki jokaisen varjon, ennenkuin ryömi eteenpäin raadeltua antiloopin ruhoa kohti, mutta eivät edes senkään kiiluvat silmät huomanneet ruskeaa kuolemaa, joka oli painautuneena ruskeaksi palaneeseen ruohikkoon. Sukuunsa kuuluvien eläinten hirvittävään viekkaaseen tapaan leijona kyyristyi kaatamansa eläimen viereen antaakseen peloittavan ja varoittavan esimerkin kaikille pienemmille eläimille, jotka uskalsivat tulla häiritsemään sitä.

Pienen kissan jännittynyt, notkea vartalo ryömi eteenpäin, kunnes se murahtaen hiljaa tyytyväisenä upotti hampaansa syvälle kuolleen antiloopin reiteen. Ikäänkuin sen kosketus olisi laukaissut jousen, suuri käpälä suhahti ilmassa, ja seuraavassa silmänräpäyksessä pensaskissan täplikäs ruumis lepäsi jäykkänä sassabyn luumunvärisen ruumiin vieressä varoituksena kaikille viidakon varkaille, ettei niiden ole hyvä koskea niiden kuninkaan tappamaan eläimeen.

Kuolema väijyi kuitenkin yhä vielä tiheikössä tyytymättä tähänkään veroon. Kun leijona painautui jälleen pitkäkseen kuoppaan, jonka sen ruumis oli painanut pitkään ruohikkoon, ilmestyi kuutamossa hetkiseksi näkyviin vain metrin ja neljänneksen pituinen, notkea mies. Hänen vaaleankeltainen ihonsa, laiha ruumiinsa ja pieninä tupsuina kasvava harva tukkansa ilmaisivat hänet bushmanniksi, tuohon pienten soturien rotuun kuuluvaksi mieheksi, jotka aikoinaan karkoittivat tieltään kivikauden ihmiset, etelä-Afrikan ensimmäiset asukkaat. Huolimatta pienuudestaan bushmannit ovat maailman parhaimpia ja urhoollisimpia metsämiehiä, sillä ainoastaan he uskaltavat ahdistaa luolaansa piiloutunutta tahi kaatamansa eläimen viereen painautunutta leijonaa ja surmata sen pelkän nahan ja teosta koituvan kunnian vuoksi.

Yksinäinen kääpiö miehekseen, joka oli voidellut ruumiinsa kaneelinkuorikeitoksella, jottei leijona voisi vainuta häntä, oli auringonlaskusta saakka ollut piilossa haaskan läheisyydessä ja odottanut rotuunsa kuuluvien miesten kärsivälliseen tapaan, että suuri kissa antaisi merkkejä läsnäolostaan. Hänellä oli aseistuksena ainoastaan pieni, heikko jousi ja sulattomia ruoko nuolia, joissa oli luukärki, joten tuntui mahdottomalta ajatella, että hän rohkenisi ahdistaa eläinten kuningasta, mutta kun leijona vihdoinkin tuli näkyviin, ei bushmanni epäröinyt hetkistäkään. Tiheiköstä, jossa hän seisoi piilossa, kuului heikko näpsähdys, ja nuoli surisi ilman halki kuin mehiläinen tunkeutuen leijonan ruskeaan lapaan. Murahtaen suuri kissa sipaisi vartta käpälällään katkaisten sen heti, mutta luukärki jäi syvälle lihaan. Metsästäjä ei ampunut toista kertaa, vaan kyyristyi vain odottamaan tietäen, ettei ainoakaan elävä olento voi pitkää aikaa kestää sellaisen nuolenkärjen pistoa, joka on kastettu myrkyllisen lehtimadon ruumiiseen ja sitten vielä sivelty myrkkypuun nesteellä.

Leijona ei osoittanut moneen minuuttiin pienintäkään elonmerkkiä. Sitten se äkkiä ponnahti seisoalleen ja suoristautuen täyteen korkeuteensa päästi hirvittävän, kumean karjunnan, joka vapisuttaa ilmaa kuin ukkosen jyrähdys. Sen suuri ruumis huojui hieman, vihaiset silmät liekehtivät keltaisina, ja kiljaisten peloittavasti vielä kerran tasangon murhamiesten kuningas kaatui kuolleena maahan.

Koko sen yön neljä pientä pehmoista palleroista servaalin penikkaa odotti turhaan emäänsä tulevaksi. Seuraavana päivänä kolme niistä jo naukui äänekkäästi nälissään. Neljäs penikka ei vikissyt ollenkaan. Kun iltapäivä kului puoliväliin eikä emää vieläkään kuulunut, se pisti pyöreän päänsä ulos oksan ontelosta ja koetti laskeutua maahan, jolloin se äkkiä menetti tasapainonsa ja putosi puun juurelle. Sieltä baas Vogel [baas, buureilla tilanomistajien y.m. tavallinen puhuttelusana vastaa lähinnä isäntiä. Suom.] löysi sen ollessaan kotimatkalla tasangon poikki plantaashilleen, joka oli suurin etelä-Afrikan koko siinä osassa. Vaikka servaalin poikanen olikin heikko raukka ja oli pudotessaan pelästynyt ja kolhiintunut, se yritti urhoollisesti vastustaa vanhaa buuria köyristäen selkäänsä ja sähisten hiljaa ja varoittavasti ikäänkuin ilmaistakseen tekevänsä jotakin hirvittävää, jos sitä vain häirittäisiin. Baas Vogelia se huvitti suuresti.

—- Lähde minun mukanani kotiin, pikku veitikka, hän sanoi sillä merkillisellä murteella, jota hän aina itsepäisesti tahtoi käyttää. Saattaa olla hyvinkin mahdollista, että sinä pystyt tappamaan muutamia noita kirottuja ruokomyyriä, jotka syövät viljani heti, kun olen kylvänyt sen.

Kun vanha buuri saapui plantaashilleen, pieni pensaskissa oli niin heikko, ettei se jaksanut edes seisoa, sillä se ei ollut saanut lainkaan ravintoa kokonaiseen vuorokauteen. Oli ilmeistä, että jollei se oitis saisi ruokaa, sen viimeinenkin elämänkipinä sammuisi. Talossa ei ollut maitotilkkaakaan eikä muutakaan vieroittamattomalle poikaselle sopivaa ravintoa, eikä kukaan näyttänyt tietävän, mitä oli tehtävä. Tänä kohtalokkaana hetkenä »Pilkku», kotikissa, sattui kulkemaan kuistin poikki ollessaan matkalla paikkaan, jossa sen oma poikue odotti sen vierailua. Kehräten äänekkäästi ja koukistaen häntänsä korkeaksi kaareksi selkänsä yläpuolelle se tunkeutui halveksien neuvottoman ihmisryhmän läpi, joka katseli avutonna nälkäistä servaalin poikasta. Jo seuraavassa silmänräpäyksessä tasangon orpo imi kiihkeästi elämää ja voimaa ehtymättömästä lämpimän maidon lähteestä, joka niin vieraanvaraisesti tarjoutui sen käytettäväksi.

Siitä päivästä servaalikissasta tuli plantaashin talouden tärkein jäsen. Alkuasukastyönjohtaja Tali risti sen »Lodiksi», joka betshuaanankielessä merkitsee »onnea».

»Pilkun» hoidossa se kasvoi nopeasti, ja se vieroitettiin ennenkuin kotikissan omat poikaset. Plantaashin väki sai ensimmäisen tiedon Lodin ruokajärjestyksen muutoksesta eräänä aamuna, kun se seurasi baas Vogelia kanatarhaan. Kun kyyhkysparvi laskeutui nokkimaan maahan heitettyjä jyviä, hyppäsi Lodi, joka oli piiloutunut buurin kookkaan ruumiin taakse, yhdellä ponnahduksella isäntänsä pään yli ja putosi kuin pieni tiikeri keskelle aterioivaa lintuparvea. Ennenkuin parvi ehti lähteä lentoon, pikku peto oli aseistettujen käpäliensä nopeilla, keveillä iskuilla toimittanut toiseen maailmaan kerrassaan neljä niistä. Siihen Lodin vapaus loppui moniksi pitkiksi päiviksi, sillä se pantiin sen jälkeen kahleisiin.

Muutamien kuukausien kuluttua Lodista oli kasvanut komea kissa, joka oli lautasilta yli puolen metrin korkuinen, ja sen notkea, harmaankeltainen ruumis, jossa oli pyöreitä, mustia täpliä, oli ainakin metrin pituinen, mihin rengasmaisten täplien koristama häntä lisäsi vielä kolmanneksen. Sen silmät olivat kuin kiiltävät topaasit, ja sen jalat ja käpälät olivat punaiset.

Joskus isäntä vei sen huvikseen mukanaan tasangolle ja päästi sen siellä irti vitjoista, jotta se sai metsästää omin päin. Kun se oli pitkäkoipinen, notkea ja laiha, vanha buuri katseli huvikseen, miten uskomattoman nopeasti ja varmasti sen lemmikki otti kiinni metsähiiriä ja ruokomyyriä. Mutta ennen pitkää se alkoi väijyä jalompaa riistaa. Kerran nuo ystävykset sattuivat yllättämään riekkoparven, ja kun ne pyrähtivät maasta lentoon, Lodi ponnahti parin metrin korkeudelle ilmaan ja sieppasi yhden linnun kiinni lennosta, vaikka afrikkalainen riekko suhahtaa ilmaan nopeasti kuin luoti samoinkuin amerikkalainen sukulaisensa. Toisena päivänä Lodi huomasi metsäkyyhkysen puhdistavan sulkiaan läheisessä puussa. Kyyristyen matalaksi servaali ryömi pitkin maata kuin käärme käyttäen hyödykseen pienintäkin suojaa, sen kellanharmaan ruumiin sulautuessa täydelleen keltaiseksi palaneeseen ruohoon ja kuihtuneisiin sanajalkoihin. Ryömien melkein litteänä maata pitkin suuri kissa äkkiä ponnahti kohtisuoraan ilmaan ainakin kolmen metrin korkeuteen, sieppasi linnun oksalta ja toi sen buurille lounaaksi paistettavaksi.

Sitten koitti onneton päivä, jolloin baasin poissaollessa vanha Tali vei Lodin saalistusretkelle. Myöhään iltapäivällä, kun taivaanrannassa kohoavat puut piirtyivät tummanpunaisina leimuavaa oranssinväristä taivasta vasten, nämä molemmat laahustivat kotiin päin tyhjin käsin viileässä, vihertävässä valaistuksessa.

Äkkiä syöksähti laajasta kaislikosta, jossa kuhisi keltaisia peipposia ja malakiitinvärisiä mesilintuja, sinertävä duiker, eteläafrikkalaisista antiloopeista pienin, joka on ainoastaan jäniksen kokoinen. Se liikkui niin nopeasti, että se näytti sinertävän ruskealta läiskältä keltaista ruohoa vasten. Silmänräpäyksessä ruskea viiru syöksyi sitä kohti, ja ennenkuin säikähtynyt Tali ehti estää, servaali oli kadonnut. Turhaan hän matki pensaskissan pitkää, vaikeroivaa nau'untaa, jolla hän oli tottunut kutsumaan Lodia takaisin. Kaislat vain ritisivät, kaukaiset sanajalat heiluivat, ja pieni duiker, joka laukkasi henkensä hädässä pensaskissa aivan kintereillään, katosi näkyvistä. Tali etsi ja kutsui pimeään saakka, ennenkuin hän palasi kotiin ja ilmoitti vanhan buurin lemmikin katoamisesta.

Baas Vogel suuttui kovasti kuullessaan uutisen.

— Kirottu aasi! hän jyrähdytti. Lähde huomenna matkaan, äläkä palaa ilman Lodiani, tahi muuten minä muserran jokaisen luun vaivaisesta mustasta ruumiistasi!

Kuten aina, niin myöskin vanhaan buuriin nähden piti paikkansa sananlasku: haukkuva koira ei pure, mutta betshuaanalainen suhtautui uhkaukseen vakavasti. Varhain seuraavana päivänä hän nojautuen ohueen sauvaansa ja ottaen pussillisen jauhoja evääkseen lähti tasangolle.

Koko pitkän päivän hän kuljeskeli edestakaisin tasangolla kilometrin, penikulman toisensa jälkeen hakien ja kutsuen kadonnutta Lodia. Servaalista ei näkynyt jälkeäkään ennenkuin myöhään iltapäivällä, jolloin vanhus kuuli läheisyydestä kaislikosta äkkiä ritinää, ja sieltä loikkasi aukealle Lodi, joka oli heittänyt kuolleen duikerin poikittain selkäänsä, Betshuaanalainen ja pensaskissa palasivat riemuiten plantaashille, ja vanha buuri ihastui niin lemmikkinsä urotyöstä, se kun oli ottanut juoksemalla kiinni sinisen duikerin, ettei hän ainoastaan antanut anteeksi vanhalle alkuasukkaalle, vaan lahjoitti hänelle vielä ylimääräisen annoksen nuuskaa edellisenä päivänä lausumiensa kovien sanojensa hyvitykseksi.

Tuhlaajapojan paluun tuottamaa iloa vähensi jonkinverran tapaus, joka sattui muutamia päiviä sen jälkeen. Lodi oli kahleissa aitauksen ulkopuolella, joka oli erotettu muusta alueesta suurisilmäisellä rautalankaverkolla. Verkon oli määrä suojella siipikarjaa servaalin yhä uudistuvilta äkillisiltä hyökkäyksiltä. Vanha ulkomailta tuotu Wyandotte-rotuinen valkoinen kukko ärsytti aina Lodia työntämällä päänsä verkon läpi ja varastamalla sen ruoan tähteitä.

Eräänä aamuna Lodin ruokakuppi sattui jäämään vain parinkymmenen senttimetrin päähän verkosta. Käyttäen hyväkseen suotuisaa tilaisuutta valkoinen kukko työnsi päänsä verkon läpi ja sieppaili palasia kupista. Sähisten raivosta servaali hyökkäsi joka kerran kukkoa kohti, mutta vanha kiekuja oli laskenut ketjun pituuden tuumalleen, ja jokainen kissapedon hyökkäys katkesi kesken, kun vitjat tempaisivat sen aina rajusti takaisin varkaan kylmäverisesti ahmiessa kupuunsa sen päivällistä.

Tehtyään kolmannen onnistumattoman yrityksen Lodi näytti tykkänään heittävän toivonsa. Laskeutuen maahan niin lähelle kuppia kuin vitjoiltaan pääsi se ummisti silmänsä, ja taivuttaen käpälänsä kaksinkerroin alleen se vaipui nähtävästi uneen sypressin varjoon, joka kohosi korkealle sen yläpuolelle piirtyen tummanvihreänä kesäistä taivasta vasten.

Vanha kukko katsoi Lodiin epäluuloisesti hyvän aikaa. Vihdoin se oli työntävinhän päänsä verkon silmästä ja nokkaisevinaan jotakin kupista. Kissa ei liikahtanut eikä raottanut silmiäänkään. Viekas kukko toisti saman tempun puolikymmentä kertaa servaalin osoittamatta millään tavoin suuttumustaan. Vihdoin kukko oli nähtävästi aivan varma siitä, että suuri kissa todellakin nukkui; silloin se työnsi päänsä kauaksi verkon läpi, sieppasi kupista suupalan ja nieli sen kumeasti kotkottaen. Se teki saman tempun toistamiseen. Kun sen punainen heltta ja harja sukelsivat kuppiin kolmannen kerran, ojentautui pitkä, täplikäs käpälä yht'äkkiä kuin salama, ja seuraavassa silmänräpäyksessä kukon päätön ruumis räpytteli aitauksen ulkopuolella kissan terävien kynsien mestaamana.

Isäntä suuttui hirveästi, kun hänelle ilmoitettiin kukon kuolemasta,

-— Senkin täplikäs pikku paholainen! hän noitui ja manaili. Ensin laukkaat tiehesi, niin että parhaimman mieheni täytyy olla kokonainen päivä poissa työstä. Sitten katkaiset kaulan hienolta, suurelta, valkoiselta kukoltani, joka oli tuhannen sinunlaisesi arvoinen. Nyt minä sinulle näytän!

Lodi vain räpytteli karviaismarjanvihreitä silmiään ja kiehnäsi hyvitellen päätään isännän sääreen. Mutta sen hellyydenosoitukset eivät tuottaneet sille mitään hyötyä, sillä seuraavana päivänä se teljettiin pienisilmäisestä rautalankaverkosta valmistettuun häkkiin, eikä se enää päässyt juoksemaan aitauksessa kahlehdittunakaan. Ahtaalla vankilalla oli huono vaikutus sen luonteesen; ennen pitkää se saattoi sähähtää jokaiselle, joka yritti lähestyä sitä. Kerran aamulla Kosi, kafferipoika, jonka tehtäviin kuului Lodin häkin puhdistaminen, härnäsi ärtyisää eläintä harjallaan. Servaali sähisi uhkaavasti, mutta Kosi siitä vain yltyi, kunnes peto murahtaen niin, että se kuulosti kylmän raudan rouhimiselta, hyökkäsi raolleen jääneestä ovesta, väisti harjan, jota poika heilutti edessään, ja ponnahti pojan kurkkuun. Jollei baas Vogel olisi silloin sattunut kulkemaan ohi, raivostunut eläin olisi tappanut kiusaajansa. — Vanhan Talin onnistui kuitenkin pelastaa lemmikkinsä pälkähästä.

— Näin omin silmin, hän todisti, kuinka tämä kelvoton kafferi, mutakokkare, härnäsi Täplää harjallaan. Tuo maasian ilkeä penikka olisi ansainnut vielä paljoa kovemman rangaistuksen!

Alussa oli Pilkku pelastanut Lodin hengen, ja viimeinen ja pienin sen poikasista hankki jälleen vapauden emonsa ottolapselle.

Tämä poikanen oli pienen pieni, musta kuin mustetäplä, ainoastaan tylppä kuono oli valkoinen. Kun se ensi kerran sattui lähestymään Lodin häkkiä, se oitis rakastui silmittömästi tähän ensi näkemältä. Juosten häntä pystyssä verkon luo se naukui ja koetti turhaan hieroa valkoista kuonoaan servaalin mustaan kuonoon. Lodi murisi raivoisasti ja olisi tappanut toisen silmänräpäyksessä, jos vain olisi ulottunut siihen Säikähtämättä tätä vastaanottoa Musti jatkoi ystävällistä lähentelyään, kunnes Lodi vihdoin alkoi vastata sen väsymättömiin ponnistuksiin. Suuri villikissa ja kotikissan pieni poikanen saattoivat sitten levätä tuntikausia kerrallaan niin lähellä toisiaan kuin rautalankaverkko vain salli kurahdellen ja kehräten ja ikäänkuin keskustellen pitkään kissojen tavalla.

Joskus ne saattoivat leikkiä toistensa kanssa juosten edestakaisin verkon kummallakin puolella ja ollen silloin tällöin leikillään hyökkäävinään toistensa kimppuun verkon läpi.

Vihdoin eräänä päivänä Tali avasi varovasti oven ja työnsi poikasen häkkiin. Lodi tuli lähemmäksi, köyristi selkäänsä, kehräsi äänekkäästi ja loikki iloissaan sinne tänne, vieraansa yli ja ympäri, äärettömästi ihastuksissaan. Sitten se paneutui pitkäkseen ja nuoli Mustin ylt'yleensä ystävällisesti pitkällä, karhealla kielellään hieroen hellien kuonoaan sen pehmeään turkkiin.

Kun Tali lopulta koetti ottaa poikasen pois, servaali tarttui heti hampaillaan Mustin höllään niskanahkaan kuin emäkissä ja suojellen sitä käpälällään murisi niin vihaisesti, että vanha alkuasukas oitis päätti jättää kissanpoikasen sinne, missä se nyt oli.

Siitä hetkestä alkaen Lodin luonne muuttui kokonaan. Se ei murissut enää vieraille eikä ulvonut öisin, ja kanat ja ankat saivat rauhassa kävellä sen häkin läheisyydessä. Sen käyttäytyminen kävi ennen pitkää niin moitteettomaksi, että isäntä päätti sallia sen jälleen oleskella vapaana plantaashin alueella. Niinpä Lodi pääsi eräänä aamuna sekä häkistään että kahleistaan kissanpoikasen seurassa.

Pilkku oli huolellisesti opettanut Mustille sen pienuudesta huolimatta kaikki hyvin harjoitetun kotikissan perinnäistavat, ja jollakin ainoastaan sen itsensä tietämällä tavalla se sai pian toverinsa vakuutetuksi siitä, että kyyhkysiä ja kanoja oli pidettävä liittolaisina, eikä vihollisina.

Lodi korvasi päivittäisen pakollisen hyveellisyytensä mellastelemalla öisin Denessä, metsäisessä viidakkokaistaleessa, joka ympäröi joka puolelta plantaashia. Siellä ja sen läheisyydessä sijaitsevalla tasangolla se saattoi saalistaa yön toisensa perästä tuoden aina tappamansa eläimen avoimesta ikkunasta herransa makuuhuoneeseen hänen tarkastettavakseen ja hyväksyttäväkseen. Joskus saaliina oli kaniinin kokoinen ruokomyyrä tahi murmeli tahi parin kilon painoinen hyppyjänis, joka hyppii kuin kenguru ja puree kuin kärppä. Mutta olipa saalis millainen tahansa, aina Lodi riepotti sen isännän vuoteen viereen ja kehräsi kuin kahvimylly, kunnes vanhus heräsi ja taputteli ja kiitteli sitä, minkä jälkeen se loikkasi ulos avoimesta ikkunasta vieden saaliinsa mukanaan.

Sitten tuli kovan onnen yö, jolloin Lodi tappoi juovikkaan haisumäyrän. Afrikan haisumäyrä vetää täysin vertoja amerikkalaiselle haisunäädälle ja kuolleenakin löyhkää inhoittavalta. Kun Lodi toi haisumäyrän makuuhuoneeseen, baas poistui sieltä äkkiä yhdellä ainoalla ponnahduksella painaen kasvonsa pielukseen, eikä palannut takaisin, ennenkuin huone oli pesty ja savustettu monta kertaa peräkkäin. Tämä onneton tapaus oli viimeinen pisara hänen kärsivällisyytensä maljaan.

— Tuon kirotun kissan on nyt lähdettävä! hän puhisi heti kun saattoi jälleen hengittää.

— Älkää lähettäkö sitä pois! Tali rukoili. Täplä on onnenkissa.

— Niin, kovan onnen kissa, baas vastasi julmasti. Ensin oli kyyhkyseni, sitten suuren kukkoni — ja nyt on minun vuoroni. Olipa se onnenkissa tahi mikä tahansa, nyt se lähtee täältä.

Ja niin sitten Lodi lähti seuraavana päivänä junassa kannellisessa korissa, josta kuului vihaista nau'untaa, matkalle toiselle plantaashille, joka oli kolmensadan kilometrin päässä rannikolla päin.

Baas kaipasi suurta kissaansa enemmän kuin oli osannut uskoakaan. Melkein joka yö hän saattoi herätä säpsähtäen luullen kuulevansa Lodin kaikuvaa kehräämistä vuoteensa vierestä, tahi hän huomasi toivovansa, että se tulisi hankaamaan notkeaa ruumistaan hänen sääriänsä vasten hänen kävellessään plantaashillaan. Hän ei kuitenkaan milloinkaan kuullut eikä nähnyt jälkeäkään lemmikistään.

Vihdoin ei baas enää, haisumäyristä huolimatta, voinut kestää Lodin poissaoloa pitempää aikaa. Hän matkusti suoraa päätä tuolle toiselle plantaashille hakeakseen sen takaisin, mutta saikin kuulla, että se oli kadonnut uudesta kodistaan kohta tulonsa jälkeisenä päivänä. Hän palasi kotiinsa ilman kissaansa ja katuen kovin, että oli ehkä ikuisiksi ajoiksi karkoittanut pois »plantaashin onnen», kuten Tali oli sanonut.

Hänen paluupäivänsä jälkeinen yö oli tavattoman kuuma ja tukahduttava, ja vasta pitkän aikaa heittelehdittyään kuumalla vuoteellaan hän vihdoin vaipui levottomaan uneen heräten äkkiä omituiseen, ikkunan viereiseltä matolta kuuluvaan pehmeään kumahdukseen, ikäänkuin siihen olisi pudonnut raskas puutarharuiskun letku. Baas luuli ensin Lodin tulleen takaisin, mutta tämä ääni oli aivan toisenlainen kuin se kevyt jysähdys, jonka suuren kissan käpälät synnyttivät pudotessaan lattiaan. Puolinukuksissa hän väänsi valon palamaan ja huomasi kauhukseen katsovansa verta hyydyttäviin, tuijottaviin silmiin, jotka kiiluivat kuin jalokivet sydämen muotoisessa päässä. Niiden alapuolella hän näki suuren eteläafrikkalaisen kyyn paisuneen ruumiin, joka oli puolentoista metrin pituinen ja miehen säären paksuinen. Äkillisessä valaistuksessa sen suomuisen nahan tummat juovat ja kermanväriset, puolikuun muotoiset täplät muodostivat sotkuisia kuvioita, ikäänkuin lattialle olisi levitetty tuhoa ennustavan itämaisen maton kappale, joka oli kudottu kuoleman kangaspuissa.

Kun baas ponnahti taaksepäin, käärme veti viheltäen henkeä sisäänsä; sitten kuului vihaista sihinää, kun suuren käärmeen paisunut ruumis liikahti vaaksan, parin verran lähemmäksi vuodetta.

Vanha buuri oli nähnyt ennenkin, miten tuollaiset »paisuvat» kyyt — matelijan englanninkielinen nimitys johtuu juuri siitä sen ominaisuudesta — toimivat. Hän tiesi, että huolimatta sen näennäisestä hitaudesta ei ainoakaan elävä olento voi väistää nopeudessa tämän kaikkein myrkyllisimpiin kuuluvan käärmeen salamannopeita iskuja. Painaen hikoilevan selkänsä seinää vasten mies odotti yrittäen olla niin hiljaa kuin suinkin. Sihisten jälleen suuri käärme siirtyi taas vaaksan verran eteenpäin, ja julma pää kohosi paisuneiden kiemuroiden yläpuolelle. Milloin tahansa tämä kaamea yön paholainen saattoi tehdä hyökkäyksensä eteenpäin, joka ei voinut päättyä muuta kuin yhdellä tavalla.

Baasin puristaessa kätensä nyrkkiin niin kovasti, että kynnet tunkeutuivat hänen tuskanhiestä kosteisiin kämmeniinsä, kuului ikkunan alta ulkopuolelta kynsien rapsahdus ja kahinaa, ja samalla kadoksissa ollut servaali ponnahti huoneeseen yhdellä hyppäyksellä. Sen kyljet, jotka ennen olivat olleet kiiltävän sileät, olivat nyt niin laihtuneet, että kylkiluut paistoivat silkinhienon nahan alta, ja siellä täällä näkyvät veriset viirut puhuivat mykkää kieltään vaaroista, joita se oli saanut uhmata pitkällä kotimatkallaan.

Tuntiessaan suuren kissan putoamisesta johtuneen tärinän suuri käärme kääntyi silmänräpäyksessä tätä päin sähisten hirvittävästi. Kuullessaan sähinän Lodi kyyristyi; sen silmät leimusivat keltaisenviheriöinä pimennossa, se murisi kumeasti, ja sen korallinpunainen kita, joka ilmestyi näkyviin valkoisten tikarimaisten hampaiden välistä, muutti sen naaman raivon murisevaksi naamioksi, joka oli niiden leijonanpäiden näköinen, joita assyrialaiset kuvanveistäjät hakkasivat mustaan basalttiin Niniven kentillä neljätuhatta vuotta sitten.

Tuokion ajaksi, kun servaali kyyristyi ja käärme vetäytyi kiemuraan, kissapedon leimuavat silmät kohtasivat matelijan hirvittävän, luomettoman katseen. Lodi teki ensimmäisen hyökkäyksensä. Hypäten eteenpäin se oli iskevinään oikealla etukäpälällään, mutta kampesikin samalla vasemmalle ikäänkuin jännitetyn jousen lennättämänä. Käärmeen suu aukeni, ja yläleuan valkoisesta kitalaesta pistihe äkkiä esiin kaksi käyrää, välkkyvää myrkkyhammasta, jotka olivat terävämmät kuin mitkään ihmisten konsanaan valmistamat neulat. Kun tuo kammottava suu ammotti avoinna, näkyi noiden tuuman pituisten aseiden kyljessä samanlainen pieni aukko, kuin ruiskutusneuloissa. Myrkky vuotaisi niistä heti kun niiden kärjet olisivat uponneet syvälle uhrin lihaan. Juuri kun kissan ruumis kampesi syrjään, suhahti käärmeen pää ilman halki niin nopeasti, ettei ihmissilmä olisi voinut seurata sen liikettä, mutta iski lattiaan, tuskin tuuman päähän kissan käpälästä. Iskun vaikutuksesta myrkkyrakkoja ja -tiehyitä ympäröivät lihakset supistuivat, ja kaksi ohutta, kirkkaan keltaista suihkua kostutti kissan silkinhienoa turkkia todellisella kuoleman nesteellä. Sitten julma pää vetäytyi kuin lauennut jousi takaisin käärmeen kiemuroiden keskelle. Suuri kissa lähestyi ja perääntyi yhä uudestaan iskien, muristen ja hyppien, houkutellen raivostuneen käärmeen iskemään yhä uudelleen. Joka kerran vain sen mainio etäisyyksien arvioimiskyky pelasti sen hengen, sillä matelijan kaikki iskut sattuivat vajaan tuuman päähän sen käpälästä.

Loikkien, ponnahdellen eteen- ja taaksepäin ja yhtämittaa kiertäen suuren käärmeen pullistunutta ruumista ei Lodi kaksintaistelun alkuaikana yrittänytkään upottaa hampaitaan eikä kynsiään käärmeen täplikkääseen, suomuiseen nahkaan. Se ei antautunut alttiiksi takaiskuille, joilla eteläafrikkalainen kyy niin usein tuhoaa varomattoman vastustajan.

Vihdoin suuren käärmeen iskut alkoivat käydä harvemmiksi. Mutta kissa kiersi yhä nopeasti sen ympäri pakottaen vihollisensa liikkumaan samassa tahdissa, jotta se pysyi aina päin ahdistajaansa.

Lodi kiersi siten neljännestunnin verran käärmettä, joka ei ole luotu pitkälliseen taisteluun, niin että se vihdoin alkoi liikkua yhä hitaammin ja osoittaa väsymyksen merkkejä.

Lopulta koitti hetki, jolloin matelijan raskas ruumis kiertyi kokoon niin hitaasti, että servaali pysähtyi paikalleen ja tuijotti hetkisen suureen käärmeeseen leimuavien silmien ilmaistessa melkein inhimillistä arvostelukykyä. Sitten se suuntasi viimeisen, uhkarohkean iskunsa; käärme vastasi syöksyllä, joka juuri hipaisi sen nelijalkaisen ahdistajan käpälää. Käärmeen pää jäi tuokioksi lepäämään lattialle. Ennenkuin se ehti kohota taas, suuntasi kissa — ensimmäisen kerran — kaksi salamannopeaa iskua kummallakin etukäpälällään viiltäen käyrillä, mustilla kynsillään halki käärmeen nahan, jolloin kuului samanlaista ääntä kuin silkkiä revittäessä. Käärme vetäytyi kerran vielä kiemuraan ja iski viimeisen kerran kissan hypätessä ja perääntyessä. Kun käärme lepäsi väsyneenä paikallaan, iski Lodi sitä jälleen vasemmalla etukäpälällään, painoi sen pään lattiaan ja ponnahtaen salamannopeasti kohoksi upotti pitkät torahampaansa yhä uudestaan käärmeen selkärangan läpi ja raastoi kynsillään ja hampaillaan sen irvistelevän pään kokonaan irti herpautuneesta ruumiista. Sitten se kuuluvasti kehräten ja köyristäen selkäänsä hieroi silkinpehmeää kylkeään baas Vogelin vapisevaa kättä vasten.

Plantaashin onni oli tullut takaisin, jäädäkseen sinne tällä kertaa ainiaaksi.

VUORISTON PAHAHENKI

Oli kylmä, niin kylmä, että Doomsday- (Tuomiopäivän) vuorten jäätynyt maa halkeili siellä täällä pohjakallioon saakka. Tähdet tuikkivat kuin liekit tumman sinipunervalla taivaalla heitellen valonvälähdyksiä kuin hapessa palava metalli. Revontulet roihusivat taivaanrannalla tummanpunaisina, harmahtavina ja niin merkillisen sinisinä kimppuina, ettei maanpinnalla ole sellaista väriä. Joskus ne hulmusivat kuin värilliset suunnattoman suuret verhot, ikäänkuin maailman takainen tuuli olisi niitä heiluttanut, puiden runkojen kuvastuessa niiden valossa seepian- ja lavendelinvärisinä lumen koboltinsinisiä varjoja vasten.

Äkkiä kajahti, niin hiljaa, että sitä tuskin erotti hiljaisuudessa, saalista vainuavan suden pitkäveteinen ulvahdus. Se toistui uudestaan yhä voimakkaampana, lähempänä synkän vuoren rinnettä, kunnes se lopulta kajahti yössä kilometrin, puolentoista päässä. Alkaen hiljaisesta vaikerruksesta se kasvoi ja paisui, kunnes räsähti kuin raketti uhkaavaksi, kumeaksi ulvonnaksi.

Harmaa metsäsusi oli kolmen viimevuotisen penikkansa kanssa ajamassa hirveä, joka suuntasi juoksunsa metsien halki Doomsday-vuoren kuruja ja harjanteita kohti. Lunta oli niin vähän, ettei se hidastuttanut sarvipään vauhtia, eivätkä vasta vuoden vanhat sudet olleet tarpeeksi kokeneita oikaisemaan juostessaan, kuten vanhat susilaumat tekevät katkaistessaan taipaleita, niin että ajoa tulisi varmaankin jatkumaan läpi yön.

Pari kertaa ahdistettu eläin palasi takaisin omia jälkiään sadan metrin verran. Sitten se loikkasi syrjään niin kauaksi kuin suinkin jaksoi painautuen tiheään viidakkoon. Kun takaa-ajajat sivuuttivat sen, se livahti tiehensä kuin varjo, juoksi mutkissa ja olisi päässyt pakoon, jollei laumassa olisi ollut mukana vanhaa, viekasta naarassutta, jonka terävä kuono joka kerta vainusi hirven tempun ja opasti pitkähännät jälleen otuksen jäljille, jotka johtivat suoraan ylöspäin kapean kurun pohjaa pitkin.

Kun susien peloittavat äänet vapisuttivat vuorenkuvetta, ne herättivät kurun tuonnimmaisessa päässä matalassa luolassa asustavan kummallisen lyhyen, paksun eläimen, jolla oli hylkeenruskea selkä ja kupeilla vaaleampi viiru. Se oli tavallaan pienen karhun näköinen, mutta sen häntä oli tuuhea ja viistävä, jollaista ei ole ainoallakaan karhulla. Kahdeksanneljättä mitä terävintä raateluhammasta, suuret käpälät, joissa oli sarvenväriset käyrät kynnet, ja pahaenteiset, syvällä sijaitsevat vihertävät silmät ilmaisivat sen varmasti riistantappajien kuninkaaksi, ahmaksi, sukupuuttoon kuolleen Erie-heimon totemiksi, joiden vaakunaan se on kuvattu.

Vaikka ahman pienet korvat ovat puolittain piilossa tuuheassa turkissa, ei ainoakaan villiinväkeen kuuluva eläin kuule paremmin kuin se. Kuunnellessaan saalista ajavan susilauman kaukaista ulvontaa vuoren erakko erotti pienten lähestyvien kavioiden kapseen lumisella kamaralla, vaikk'ei ainoaakaan elävää eläintä vielä näkynyt.

Kiiveten kallionkielekkeelle, joka pisti esiin tallatun hirvipolun yläpuolelle, ahma kiertyi ruskeaksi palloksi ja odotti liikkumatonna kuin kivi esille työntyvän penkereen varjossa. Vain syvällä tuuheiden kulmakarvojen peitossa sijaitsevien silmien hehku ilmaisi, että julma peto oli hereillään ja varuillaan.

Nopeiden kavioiden kapse tuli yhä lähemmäksi, kunnes tien kaukaisimmassa polvekkeessa näkyi notkeasti laukkaava hirvi. Vanha naarassusi oli saanut selville sen viimeisen mutkan niin äkkiä, että sen saavuttama etumatka oli supistunut muutamiin satoihin metreihin, ja nyt se laukkasi henkensä hädässä vuoren ympäri.

Valkeaa vaahtoa oli pärskynyt hirven harmaalle talviturkille; se hengitti huohottaen, ja sen haaraiset sarvet olivat painuneet hyvin matalalle. Mutta huolimatta pitkistä, uuvuttavista tunneista ja kovinta vauhtia porhalletuista lukemattomista kilometreistä sarvipään askeleet veivät sen rinteen laelle nopeaa, kauniin tasaista laukkaa, joka on ominaista hirven juoksulle sen viimeiseen hengenvetoon saakka.

Kun vainottu eläin lähestyi kielekettä, jolle ahma oli kyyristynyt, viimeksi mainitun tumma ruumis näytti aivan litistyvän kalliota vasten, Sitten, juuri samassa tuokiossa, kun hirvi oli pääsemäisillään ohi, peto äkkiä syöksyi ilman halki niin nopeasti, varmasti ja äänetönnä kuin suuri kissaeläin. Ennenkuin hirvi ehti muuttaa suuntaansa, julman pedon lyhyt ja paksu ruumis putosi sen selkään. Silmänräpäyksessä tunkeutui neljä terävää, käyrää kynsikertaa syvälle yllätetyn hirven kupeisiin, ahman suuri suu avautui ammolleen kuin hauta, voimakkaat leuat pureutuivat kiinni. Kesken hyppyään hirvi tuuskahti turvalleen heittäen henkensä jo ennen kuin oli tuupertunut maahan, sillä mustan murhamiehen kauheat hampaat olivat lävistäneet ja murskanneet sen selkärangan.

Muristen vihaisesti ahma alkoi heti ahmia suuhunsa värähtelevää ruumista. Kesken sen aterian livahti lumikentän poikki sitä kohti neljä harmaata varjoa, ja se huomasi tuijottavansa neljään oljenväriseen silmäpariin, jotka kiiluivat kuin vaaleat liekit, kun sudet asettuivat kuolemankehään sen ympärille.

Pohjolassa on varsin harvoja eläimiä, jotka yksinään ryhtyvät taisteluun neljää metsäsutta vastaan, mutta ahma on sellainen. Vaikka tämä ehkä säikähtikin, se ei ainakaan näyttänyt sitä. Tuijottaen kylmäverisesti kehään, joka pieneni susien tullessa lähemmäksi, se painoi tylpän, ryppyisen kuononsa alemmaksi ja kiskaisi kuin uhitellen uuden lihapalasen hirven ruumiista.

Sudet olivat ajaneet otustaan niin pitkän aikaa, että aurinko jo oli mennyt mailleen ja kuu noussut, ja ne olivat saaneet katkaista liian monta nälkää ja väsymystä lisäävää vihaista virstaa voidakseen tappelematta alistua vain katsomaan, kuinka niiden tuskalla ja vaivalla hankittu saalis joutui aivan vieraan eläimen syötäväksi. Niinpä kuolemankehä yhä supistui näköjään välinpitämättömän, kyyristyneen ahman ympärillä. Nuorista susista lähin hyökkäsi äkkiä notkeasti ja äärettömän nopeasti iskien sivulta päin suunnatun, peloittavan raapivan iskun, jollaiseen sen sukuun kuuluvat eläimet tavallisesti turvautuvat. Mutta vaikka tämä isku olikin nopea, ahman vastaisku oli vielä nopeampi. Kun suden pitkä, harmaa ruumis putosi maahan, ahma iski kyyristyen matalaksi kolmelle käpälälleen ja tukien lyöntihän peloittavan voimansa jokaisella hivenellä, olkansa takaa sutta juuri kun sen pitkät leuat loksahtivat kiinni.

Ahman käyrät kynnet viilsivät vastustajan paksun nahan halki, ikäänkuin se olisi ollut paperia, suupielestä etulapaan saakka. Susi kierähti pelkästä lyönnin voimasta ympäri ilmassa ja putosi huumaantuneena ja verissään parin, kolmen metrin päähän.

Kun penikkasusi putosi maahan, vanha naarassusi itse hyökkäsi, huulten kohotessa välkkyvien hampaiden tieltä ja naaman ilmaistessa hirvittävää raivoa. Hetkisen sen leimuavat silmät tuijottivat ahman tuhoa ennustaviin silmiin. Maailmassa on harvoja eläimiä, joita laumaansa johtava metsäsusi talvisin väistää. Mutta ahmat ovat sentään eläneet maailmassa paljoa pitemmän aikaa kuin sudet. Ennen toista, jopa ennen ensimmäistäkin jääkautta tämän ahman esi-isät olivat oppineet luolaleijonien ja sapelihammastiikerien kanssa otellessaan julmat temppunsa ja sen kylmäverisen itseluottamuksen, joita tänä yönä revontulten roihutessa susilauman oli väistettävä.

Neljä sutta voi epäilemättä surmata yhden ahman, mutta oli yhtä varmaa, että se ennen kuolemaansa tekisi ahdistajistaan yhden, mahdollisesti kaksikin taisteluun kykenemättömiksi. Senpävuoksi vanha susi pakottikin pienen laumansa hampaat irvissä ja niskakarvat pystyssä perääntymään etäälle ahmasta, joka katseli susia tutkimattomilla silmillään, niiden laukatessa matkoihinsa.

Kun lauma katosi näkyvistä puiden runkojen sekaan, musta kylmäverinen peto jatkoi ateriaansa eikä lopettanut, ennenkuin hirven koko toinen reisi oli hävinnyt sen kitaan. Sitten se hilasi raadon luolaansa ja hautasi sen kuivien lehtien alle, joita se oli käyttänyt vuoteenaan, ja poistui toiseen muutaman metrin päässä sijaitsevaan luolaansa varmana siitä, että sen oma, myskiltä haiseva löyhkä, joka oli imeytynyt luolan seinämiin, estäisi kaikkia muita eläimiä koskemasta sen kaatamaan eläimeen.

Seuraavana yönä se saalisti vuoren toisella rinteellä tunkeutuen kinosten läpi merkillisesti astuen, näköjään kömpelösti, mutta kuitenkin nopeasti. Äkkiä se pysähtyi ryhtyen nuuskimaan valkoista mätästä. Kun sen tylppä kuono kosketti siihen, lumimätäs tuprahti hajalle kuin pommi, ja suuri metso, joka oli nukkunut nietokseen kaivamassaan lämpimässä, pyöreässä kuopassa, pyrähti lentoon kuutamossa metallinhohtoisten tummanvihreiden höyhenten pörröttäessä korkeina sen kaulan ympärillä. Raatelevan pedon tummanruskea, tuuheakarvainen ruumis ponnahti kuin teräsjousen singahduttamana ilmaan, käpälä tavoitti pakenevan linnun juuri välkkyvän kauluksen alapuolelta, ja silmänräpäyksessä sen niska oli purtu poikki.

Syödä ahmaisten lihavan siivekkään saaliinsa muutamilla nopeilla hotkaisuilla musta surmanhenki lähti kiertämään suurta kehäänsä, jota sen oli tapana kulkea korkean vuoren juuritse. Mutta vaikka se saalisti herkeämättä koko pitkän yön, ei sen onnistunut saada kynsiinsä muuta otusta. Kun sarastuksen ensimmäiset kelmeät valojuovat näyttivät kohoavan varjoisasta lumesta, se lähestyi kovin nälissään luolaa, johon se oli edellisenä yönä kätkenyt kaatamansa hirven.

Äkkiä se paljasti uhkaavat hampaansa ja murisi kumeasti. Juuri sen edessä, syöden haaskaa, jonka oli kiskonut ulos luolasta, oli kyyrysillään outo eläin, joka oli äärettömän suuren, vaaleanharmaan töppöhäntäisen kissan näköinen ja jonka silmät kiiluivat karviaismarjanvihreinä valkoista lunta vasten. Doomsdayn vuorelle oli kaukaa pohjoisesta eksynyt vieras ilves, joka ei tuntenut ahmaa eikä sen tapoja. Kissapedon leveä, mustajuovainen, silkinhienoista karvoista muodostunut leukaröyhelö saattoi sen vihaisen ja kammottavan naaman näyttämään entistäänkin peloittavammalta, ja pitkät, vinot, leimuavat silmät, pystyt tupsupäiset korvat ja tikarinterävät hampaat kuvastuivat sen irvistelevää, punaista kitaa vasten. Kun se kohottautui jaloilleen uhkaavasti muristen, se näytti paljoa suuremmalta paksua ja pientä kömpelöä ahmaa, joka tuli äänetönnä sitä kohti.

Jos ilveksellä olisi ollut enemmän kokemusta, ei se olisi ikinä jäänyt odottamaan, vaan olisi pötkinyt leveillä, lumikengän tapaisilla käpälillään pakoon niin nopeasti, ettei toinen olisi kyennyt sitä seuraamaan. Suuri kissa ei kuitenkaan aikonut väistää hivenenkään vertaa tuota kömpelöltä näyttävää eläintä, joka ikäänkuin vieri sitä kohti. Koska ilveksellä oli ensiluokkaiset hampaat ja kynnet, se näytti ehdottomasti ylivoimaiselta. Mutta sillä ei kuitenkaan ollut minkäänlaisia voiton mahdollisuuksia. Tuhlaamatta aikaa valehyökkäykseen ahma syöksyi suoraan vastustajansa kimppuun. Kiljahtaen käheästi raivosta ilves ponnahti ilmaan haaskan vierestä, jota se oli juuri syönyt, ja pudottuaan ahman selkään upotti kyntensä syvälle sen tuuheaan turkkiin koettaen päästä tikarinterävillä hampaillaan sen selkärankaan kiinni.

Ahma ei ole järjestelmällinen tappelija, eikä sen tarvitse sellainen ollakaan. Raaka voima on sen vahvin puoli, ja se onkin kerrassaan vahva. Ennenkuin ilves tiesi, mitä oli tapahtunut, oli suuri, tumma käpälä, jossa oli aseina melkein yhtä terävät kynnet kuin sen omissa, ojentautunut vinoon ylöspäin, tarttunut sen kylkeen ja paiskannut sen maahan selälleen, aivan kuin jos se olisi ollut kaniini eikä parikymmenkiloinen kanadalainen ilves.

Painaen riuhtovan vihollisensa takajalat maahan, jottei se päässyt käyttämään viiltävän teräviä kynsiään, ahma iski julmat leukansa ilveksen kurkkuun irroittamatta hetkiseksikään otettaan, ennenkuin suuri kissa viimeisen kerran suonenvedon tapaisesti nytkähtäen vaipui kuolleena hirven haaskan päälle. Puolen tunnin kuluttua ahma oli syönyt kahdesti varastetun raadon loppuun ja piilottanut ilveksen ruumiin sen äskeiselle paikalle luolaansa.

Viikkoa myöhemmin Doomsdayn julma valtias kohtasi vihollisen, joka oli vihaisempi kuin ilves ja julmempi ja viekkaampi kuin susi. Jokaista petoeläimen surmaamaa otusta kohden tuo pieni, kuivettunut miehenkuvatus, sekarotuinen metsästäjä Jules Dupré kaatoi parikymmentä. Näätiä hän tappoi ansoilla, ketut, myskirotat ja majavat hän vangitsi terässankoihinsa; ilveksiä hän pyydysti pauloilla, ja pienet, lumivalkoiset kärpätkin hän houkutteli surman suuhun tartuttamalla niiden pienen, punaisen kielen rasvalla siveltyihin rautalevyihin, joita hän asetti metsään jäätymään.

Doomsdayn vuoren synkänviheriöiden kuusten yläpuolella kaareutui sinisen taivaan poikki kiitävistä harmaansinisistä pilvistä muodostunut seppele, kun vanha metsämies lähestyi vuorta noudattaen virran vartta, joka ryöppysi häntä vastaan kuin hengästynyt viestintuoja kehoittaen häntä poistumaan. Vesiputouksen äyräällä oli pieni, autio maja, jonka Jules valitsi päämajakseen.

Ensimmäisenä yönä loikoessaan huopapeitteisiinsä kääriytyneenä tulen ääressä vanha pyytömies nukkui levottomasti. Yhä uudestaan hän näki sellaista unta, että jokin pahansuopa olento katsoa tuijotti häneen pimeästä, ja kerran herätessään hän huomasi jotakin hirvittävää ja viheriää hehkuvan kuun valossa, joka tunkeutui majaan hirsiseinän leveistä raoista.

Seuraavana aamuna lähtiessään ennen päivänkoittoa virittämään ansojaan hän näki tähtien valossa kaikkialla pyöreiden jalkojen majan ympärille polkeman kehän, jossa oli terävien kynsien merkkejä. Sekarotuinen sylkäisi lumeen katsoessaan niitä.

— Eipä ihme, etten saanut oikein nukutuksi viime yönä, hän mutisi. Intiaanien paholainen on ollut liikkeellä, ja saan kiittää onneani, jos se on mennyt matkoihinsa.

Liikkuessaan aamuhämärässä loppumattomien puunrunkorivien lomassa vanha metsämies tunsi yks' kaks' merkillisellä erämaan asukkaiden kuudennella aistillaan, että joku tai jokin seurasi häntä. Hän pyörähti yhä uudestaan äkkiä katsomaan taakseen ja tarkasteli kulkemaansa tietä, mutta ei huomannut muuta kuin hiljaiset puut ja varjoisan lumen. Mutta juuri kun ensimmäinen vaakasuora auringonsäde tunkeutui kuusten lomitse kuin kultainen terä, hän äkkiä pysähtyi paikoilleen, juoksi vähän matkaa takaisin pehmoista lunta pitkin ja asettui puun taakse, mistä hän saattoi katsella kulkemalleen tielle. Hetkistä myöhemmin ilmestyi maahan painuneiden oksien takaa näkyviin kumarainen, mustanhallava eläin pysähtyen kolmisen metrin päähän miehestä. Hetkisen pedon tuhoa ennustavat silmät tuijottivat miehen silmiin. Sitten ahma teki jotakin merkillistä. Varjostaen silmiään nousevalta auringolta melkein kuin ihminen se katsoi kauan aikaa mieheen käpälänsä alta. Heikko värähdys vapisutti vanhan pyydystäjän ruumista.

—- Musta paholainen, vähäksytkö sinä minun voimiani? hän karjaisi hyökäten pedon kimppuun kirves tanassa. Mutta muutamilla kömpelöillä hypyillä ahma väisti hänen lyöntinsä helposti ja katosi sitten näkyvistä puiden sekaan.

Jo sinä viikkona huono onni, jonka kaikki sekarotuiset metsästäjät uskovat rupeavan vainoamaan jokaista, jonka voimia intiaanien paholainen on vähäksynyt, alkoi hiipiä Julesin kintereillä. Hänen satimensa oli lauottu, syötit rosvottu, ansat raastettu rikki ja, mikä kaikkein pahinta, pyydyksiin käyneet otukset oli revitty kappaleiksi. Yhä uudestaan hän löysi kauniita kellanruskeita näädännahan palasia lumesta, ja jokainen turmeltu nahka merkitsi hänelle monen kauniin dollarin häviötä.

Sitten koitti päivä, jolloin hän löysi komean kanadalaisen ilveksen kuolleena kuparisesta langasta, jonka hän oli kiinnittänyt taivutetun näreen latvaan ja pistänyt siihen syötiksi jäätyneen kalan. Suuri kissa oli työntänyt päänsä silmukkaan tavoittaessaan syöttiä suuhunsa ja silloin laukaissut vivun. Näre oli heti ponnahtanut suoraksi ja kiskaissut ansan kireälle sen kurkun ympärille, jolloin ilves oli joutunut samanlaisen mielettömän pelon valtaan kuin ansaan jäänyt kotikissakin, ja rimpuiltuaan epätoivoisesti notkean näreen kimpussa se oli muutamissa minuuteissa kuristunut kuoliaaksi.

Nyljettyään kätevästi ilveksen hopeanharmaan turkin Jules jätti raadon tien viereen ja viritti sen ympäri joka puolelle ovelasti asetettuja ansoja. Kun hänellä oli pitkä matka kuljettavanaan, hän kaivoi syvän kuopan kinokseen, ja kiertäen taljan kokoon niin kovaksi kääryksi kuin suinkin hän piilotti sen kuopan pohjaan. Mätettyään kuopan lunta täyteen hän lähti nelisenkymmenen kilometrin kierrokselleen. Kun hän palasi seuraavana päivänä paikalle, ilveksen jäätynyt ruumis lojui tönkkönä ja koskematonna lumella, vaikka ahman jäljistä näkikin, miltä suunnalta se oli tullut ja kuinka se oli osannut kiertää raudat. Luultavasti ei se siis ollut kajonnut siihenkään paikkaan, johon hän oli piilottanut taljan. Mutta kun Jules kaivoi lumen pois, oli kuoppa tyhjä. Ahma oli vainunut nahan metrin paksuisen nietoksen alta, kaivanut sen sieltä esille, täyttänyt kuopan jälleen huolellisesti ja vienyt taljan mukanaan.

Polkunsa loppupäähän Jules oli valmistanut kätköpaikan, jossa hän säilytti puolet pyydyksistään sekä liikkiöpalasia ja maissijauhoja, niin että hän saattoi pyydystettyään tyhjäksi majan ympärystienoot pystyttää talvileirinsä piilon läheisyyteen ja raivata uusia ansapolkuja. Kaivettuaan maahan saakka ulottuvan kuopan lumen läpi hän oli ensin latonut pyydyksiensä ja muonavarojensa peitoksi ristiin rastiin niin suuria pölkkyjä kuin hän suinkin jaksoi liikutella tukevalla vivulla. Sitten hän oli kantanut puiden päälle lähellä pulppuavasta lähteestä vettä, joka oli heti jäätynyt muodostaen pölkyistä sellaisen murroksen, että sen hajoittamiseen kirveellä olisi voimakkaaltakin mieheltä mennyt monta tuntia.

Kolmen päivän kuluttua siitä, kun Jules oli menettänyt ilveksen taljan, hän tapasi ansansa ja loukkunsa koskemattomina ja alkoi jo toivoa, että hänen hiiviskelevä vihollisensa oli poistunut niiltä main ja että hän saisi vastedes olla häiritsemättä. Kolmannen päivän iltana hän saapui ansapolkujensa pohjoisimmassa mutkassa sijaitsevalle kätköpaikalleen. Mutta se ei ollut enää mikään kätköpaikka. Osoittaen suorastaan yliluonnollista kärsivällisyyttä ja voimaa ahma oli jyrsinyt ja repinyt kynsillään pois suuret pölkyt toisiinsa sitoneen jään, ja käyrien etujalkojensa ja lyhyen, paksun ruumiinsa rautaisilla lihaksilla hajoittanut toistensa päälle ladotut pölkyt kuin olkikuvot, kunnes oli päässyt käsiksi niiden alle kätkettyihin pyydyksiin ja elintarpeisiin. Liikkiöt se oli syönyt, jauhot hajoittanut ja liannut. Mutta pahinta kaikista oli se, että kaikki teräspyydykset olivat poissa, ne se oli vienyt mennessään ja kätkenyt niin hyvin, että niitä oli mahdoton löytää. Se merkitsi sitä, että kun Jules myöhemmin talvella ryhtyisi raivaamaan uusia ansapolkuja, hänen turkissaaliinsa vähenisi tuntuvasti, ja niin suuren muonavaraston menettäminen taas tiesi pieniä annoksia kevääseen mennessä.

Vanhan miehen kasvot olivat synkät ja vakavat, kun hän kääntyi takaisin, ja hänen lähellä toisiaan olevissa pienissä silmissään oli melkein pelkoa, kun hän katseli tien kummallekin puolen, nähdäkseen edes vilahduksenkaan tuosta mustanruskeasta otuksesta, jonka hän tunsi aina oleskelevan jossakin lähellä.

Vaikk'ei hän nähnyt jälkeäkään ahmasta itsestään, hän huomasi majan läheisyydessä sellaisia merkkejä sen toiminnasta, että ne, huolimatta siitä, että hän oli melkein yhtä tyyni luonteeltaan kuin intiaani, olivat tehdä vanhan sekarotuisen hulluksi.

Pienen lähteen yläpuolelle, joka ei jäätynyt koko talvena, hän oli sitonut metsäkanan pään riippumaan savustetusta nauhasta, piilottanut sen kohdalle matalaan veteen raudat ja peittänyt ne vihreällä sammaltukolla, niin että ne näyttivät juuri veden pinnan yläpuolelle kohoavalta kiveltä. Kettu ei mielellään kastele siroja hentoja, mustia jalkojaan, joten saattoi otaksua jokaisen siihen rotuun kuuluvan eläimen, joka vain sattuisi kulkemaan sen vieritse, astuvan tuolle valekivelle, jos sitä halutti tutkia tarkemmin heiluvaa syöttiä.

Kun Jules lähestyi paikkaa, hän saattoi lukea lumesta kaiken, mitä oli tapahtunut. Raudat olivat lauenneet, ja kaikkialla niiden ympärillä oli hajallaan silkinhienoja, mustia karvatupsuja, joissa oli siellä täällä hopeisia karvoja. Nähdessään ne sekarotuinen kirosi kauheasti. Hänen oli onnistunut vangita kaikki hänen elämänsä vaivat palkitseva saalis, hopeakettu; ja tuo pahansuopa intiaanien paholainen, joka seuraili häntä, oli tuhonnut nahan, jonka arvo oli suurempi kuin kaikkien muiden sinä talvena saatujen turkisten arvo yhteensä!

Siitä päivästä alkaen Jules muutti menettelytapaansa. Kaiken tietonsa ja taitonsa, kaikki temppunsa ja viisautensa, jotka hän oli perinyt menneiltä sukupolvilta, hän nyt keskitti päävihollisensa surmaamiseen. Siinä pantiin miehen järki, jota oli harjoitettu ja opetettu satojatuhansia vuosia, niin kauan kuin inhimillistä elämää on maailmassa ollut, vielä vanhempaa eläimen viekkautta ja vaistoa vastaan — ja eläin pääsi tässä taistelussa aina voitolle. Vaikka mies olisi viskellyt syöttejään minne tahansa ja virittänyt rautojaan lumen alle, puihin ja veteen, ei niistä ollut mitään hyötyä. Ahma saattoi paljastaa mitä huolellisimmin piilotetun pyydyksen, laukaista sen viskelemällä jääpalasia sen lukkoon ja pistää syötin poskeensa. Ansat se taasen hajoitti halveksivasti kappaleiksi pistämättä milloinkaan kaulaansa surmansilmukkoihin, jotka olivat kuristaneet hengiltä niin monta suurta kissapetoa.

Vihdoin Jules koetti epätoivoissaan tappaa kiusanhenkensä viritetyllä pyssyllä. Pienen järven rantaäyräälle hän kätki matalaan pensaikkoon viritetyn pyssynsä ja ripusti sen piipun suun kohdalle kuolleen harmaan oravan sidottuaan sen ensin lujasti liipasimeen kiinnitettyyn nuoraan. Sitten hän pinosi pyssyn ympärille pensaita ja pölkkyjä pakottaakseen ahman lähestymään syöttiä edestäpäin.

Seuraavana päivänä mies näki jäljistä, miten kaikki oli käynyt. Ahma oli lähestynyt syöttiä, haistellut sitä, mutta jättänyt sen rauhaan. Sitten se oli tunkeutunut pensaiden läpi, viskonut syrjään pölkyt, jotka sulkivat siltä tien, ja päästyään pyssyn taakse ruvennut jyrsimään poikki liipasimeen kiinnitettyä nuoraa. Pyssy oli lauennut ensi kosketuksesta, ja ahmakin oli säikähtänyt niin, että oli ponnahtanut esteen huipulle yhdellä ainoalla loikkauksella. Siellä se oli pysytellyt siihen saakka, kunnes oli päässyt varmuuteen siitä, ettei mitään vaaraa ollut enää uhkaamassa; sitten se oli laskeutunut maahan ja hotkaissut tyynesti syötin parempiin suihin. Sen jälkeen sen huomio oli kiintynyt pyssyyn, joka oli niin säikähdyttänyt sitä. Piipussa oli kaikkialla terävien hampaiden jälkiä ja saksanpähkinäpuisessa tukissa syviä uurteita, ja hana oli vedetty taaksepäin ja väännetty aivan irti, niin että pyssy oli tullut kokonaan käyttökelvottomaksi.

Sinä yönä vanha pyydystäjä näki jälleen unta, että uhkaavat silmät tuijottivat häneen majan seinähirsien raoista. Pari kertaa hän heräsi säpsähtäen levottomasta unestaan ja tarttui hyödyttömään pyssyynsä, kun oli kuulevinaan jyrsimistä ulkopuolelta. Kummallakin kerralla hän kuitenkin oli mielestään aivan varma siitä, että siellä oli vain siili, joka tutki hänen vanhan silavatynnyrin pohjaan tekemiään suuria oranssinvärisiä piirroksia omaan vihaiseen tapaansa.

Vihdoin koitti päivä. Silloin Jules tiesi, että tässä hänen ja vuoriston paholaisen välisessä kamppailussa oli henki kysymyksessä. Majan alimmainen hirsi oli jyrsitty melkein poikki, ja suurten, litteiden jalkojen kaikkialle painamat jäljet osoittivat, kuka siinä oli koko yön yrittänyt murtautua sisään. Vaikka ahman raateluhampaat kuuluvatkin terävimpiin kaikkien nisäkkäiden hampaista, eivät ne sentään sovellu jyrsimiseen. Kuitenkin kaikitenkin tämä oli nakertanut melkein poikki niin paksun hirren, että siinä olisi ollut tekemistä majavallekin, ja työskennellyt niin sisukkaasti, että tuore lovi oli ylt'yleensä sen ikenistä vuotaneen veren tahraama. — Sinä päivänä, jolloin sekarotuinen lähti kokemaan viimeisiä vihollisensa surmaksi virittämiään pyydyksiä, hän otti kirveen mukaansa uskaltamatta lähteä matkaan aseetonna keskellä päivääkään.

Kun hän keskipäivällä palasi takaisin, hän näki majan oven olevan sepposen selällään. Hänen sulkiessaan sen aamulla kiireesti ei salpa ollut painunutkaan paikoilleen, ja hänen vihollisensa oli käyttänyt hyödykseen hänen poissaoloaan hävittäen kaiken. Kaikki hänen pyydyksensä ja särjetty pyssy olivat tipotiessään, samoin hänen huopapeitteensä; ja kaikki hänen kokoamansa taljat, sekä tuoreet että kuivatut, oli raastettu rikki, ja mikä pahinta, elintarpeet, joita hän välttämättä tarvitsi elääkseen, oli joko syöty tahi liattu käyttökelvottomiksi.

Vanha pyydystäjä katseli tuhottua asumustaan voimatta uskoa silmiään. Puolet elämänsä ajasta hän oli kuluttanut houkutellen tuhansia heikompia veljiään kuolemaan, eikä hän nyt voinut uskoa, että yksi niistä oli vihdoinkin rohjennut ryhtyä kilpailemaan hänen kanssaan viekkaudessa ja rohkeudessa. Ja kuitenkin, kun hän katseli ympärilleen, hänen oli pakko myöntää joutuneensa tappiolle. Hänen pyydyksensä, huopapeitteensä ja elintarpeensa olivat mennyttä, eikä hänellä ollut jäljellä muunlaista asettakaan kuin kirves, ja lähin paikka, mistä hän voisi saada apua, oli lähes viidenkymmenen kilometrin päässä vuorten takana sijaitseva tukkikämppä.

Kiroten karmeasti vaanivaa vihollistaan, joka oli saattanut hänet sellaiseen pulaan, hän lähti laskeutumaan vuoren rinnettä. Kun hän tuli ensimmäiseen tienmutkaan, hän katsoi taakseen nähdäkseen viimeisen kerran tuhotun majan, josta hän nyt poistui. Siellä seisoi, kuvastuen mustana valkoista lunta vasten, lyhyt ja paksu, kumarainen olento. Kun hän tuijotti ahmaan, julma peto varjosti vielä kerran silmiään suurella mustalla käpälällään ja katseli häntä pahansuovan tarkkaavasti. Värähtäen heikosti pelosta vanha metsänkävijä lähti pakoon tietä pitkin palaamatta koskaan takaisin.

PELKURI

Ennen vanhaan, niinä ikävinä aikoina, jolloin vielä mustat hallitsivat ja vallitsivat valkoisten asemesta etelä-Afrikkaa verisen julmasti, lähetti Cetewayo, kuuluisa zulukuningas, kaksitoista parasta metsästäjäänsä Addon viidakkoon hankkimaan hänelle urosnorsun sydäntä.

Hänen käskynsä syy oli yksinkertainen ja pakottava. Viimeisten tutkimusten mukaan norsu on viidakon hallitsija. Leijona saa ainoastaan näytellä kuninkaan osaa. Hirvittävä pytonkäärme saattaa ehkä joksikin aikaa lannistaa valtaansa pienemmät eläimet, ja sarvikuono, niin valkoinen kuin mustakin, voi joskus sattua uskomaan, ettei ainoakaan eläin kestä sen haarniskoidun ruumiin hyökkäystä. Mutta kun vanha urosnorsu, joka on kolmen metrin korkuinen ja jolla on ihmisen aivot, lähes kolmen metrin pituiset syöksyhampaat ja kärsä, joka voi tarttua kuin pihdit tahi iskeä kuin kankivasara, etujalat kuin juntat sekä paino ja voima, jotka ovat perintöä hirmuliskojen kadonneesta maailmasta — niin — kun sellainen norsu haluaa vakiinnuttaa kuninkuutensa, ei ainoakaan eläin kykene vastustamaan sen vaatimuksia.

Sitäpaitsi norsu voi, jos sillä on hivenenkään verran onnea matkassaan, elää sadan vuoden vanhaksi. Senvuoksi mies, joka syö viidakon kuninkaan sydämen, perii sen voiman ja pitkän iän. Niin Cetewayo ajatteli, eikä kukaan uskaltanut väittää hänen päätelmäänsä vastaan.

Koko pitkän päivän, aamunkoitosta pimeän tuloon saakka hänen metsästäjänsä saivat kävellä, ennenkuin he saapuivat synkän, miesten syöjän Addo-viidakon reunaan, jonne ennen heitä oli tunkeutunut monta miestä palaamatta koskaan takaisin. Sinä yönä he uhrasivat laskevalle kuulle ja heittivät Lamban, viidakon mustan jumalattaren arpaa, jonka nimeä ei saa mainita pimeän tultua. Kahdesti, jopa kolmestikin maalatut ja vääristetyt arpaluut putosivat hirvittävän jumalattaren lyhyen ja paksun kuvan eteen, ja aina Nikanan, mustan Mamban l. puukobran hengen arpa voitti kaikki muut, punaiset, siniset ja ruskeankeltaiset. Kun arpomisen tulos oli sama viimeiselläkin kerralla, huokasi vanhin metsästäjä Nijan:

— Yksi meistä, veljet, jää huomenna viidakkoon. Syödään ja nukutaan, että voimme rohkeasti kohdata sen, mitä jumalat lähettävät meille.

Juuri ennen auringonnousua kaikki kaksitoista metsästäjää livahtivat kuin käärmeet pensaikkoon, hajaantuakseen siellä ketjuun kuin metsäkoirat. Heidän ruumiiseensa — he olivat alasti, lanteilla vain leopardin hännästä valmistettu vyö, jollaista ainoastaan kokeneet zulumetsästäjät saavat käyttää — oli hierottu kamferti- ja myrrakeitosta, sillä vaikka norsu onkin huononäköinen ja -kuuloinen, ei yksikään eläin vainua ihmistä nopeammin kuin se.

Jonkin matkan päässä viidakko kohosi matalaksi kumpujonoksi. Siellä täällä hehkuivat lähes parin metrin korkuiset miekkaliljat veripunaisina varjoisten puumaisten saniaisten lomassa, ja tiheässä kasvavat bamburuo'ot salpasivat kummankin puolen tiestä kuin sileät terässäleet. Kauempana oli suuria oksia raastettu maahan, suuria puita kiskottu irti juurineen ja kaadettu kumoon, ja kaikkialla pehmeässä maassa näkyvät syvät, pyöreät kuopat osoittivat, missä norsulauma oli oleskellut syödessään.

Metsästäjät liukuivat kuin aaveet viidakon hämärässä hiljaisuudessa. Silloin tällöin kiipesi joku heistä puuhun ja tähyili huojuvien lehvien lomasta, heidän kuitenkaan kertaakaan kuulematta tai näkemättä merkkiäkään noista suurista eläimistä, joita he olivat tulleet ahdistamaan.

Kukkuloiden takana metsä muuttui pensaikoksi, mataloiden puiden muodostamaksi viheriäksi mereksi, joka oli aivan täynnä norsujen, sarvikuonojen ja vesipuhvelien polkuja.

Vihdoin pieni joukko pysähtyi Nijanin käskystä vanhan viikunapuun varjoon. Puujättiläistä ympäröi kuin seppeleenä harmaa sammal, ja sen kyhmyisillä oksilla kasvavat valkoiset, punaiset ja keltaiset kämmekät loistelivat ja hehkuivat kuin jalokivet.

— Täällä on norsulauma aivan lähellä, tunnen sen, vanha metsästäjä kuiskasi toisten kerääntyessä hänen ympärilleen. Joka miehen on oltava valmiina, koska ne varmasti hyökkäävät heti kohti huomatessaan meidät.

Jälleen he pujottelivat kuin aaveet mataloiden puiden välitse, niin hiljaa kuin ainoastaan metsänkävijät, jotka ovat oleskelleet koko ikänsä ulkosalla, osaavat liikkua. Kerran he sivuuttivat syvän lammikon, jota reunustivat valkoiset lumpeet, ja näkivät auringon kuvastuvan tyyneen veteen, jonka partaalta ison riistan polkuja lähti säteettäin kaikille suunnille kuin rattaan puolapuut. Juuri lammikon takana sulkivat heiltä tien lantanaryhmän tiheässä kasvavat varret. Äkkiä kiekaisi sen uumenissa keltarintainen, valkopyrstöinen lintu kuin kukko, jolloin Nijan kohotti varoittavasti kättään. Hänen tehdessään niin syöksähti tiheiköstä mustaharjainen leijona. Heti sen takaa kuului pensaiden reunustamalta pieneltä aukealta kimeää vihaista toitotusta, ja mustana aaltona vyöryi viidakosta naarasnorsuja kokonainen liuta, sillä norsulaumassa hyökkäävät aina naarakset ensinnä vihollisen kimppuun. Sitkeät, paksuksi verkoksi kietoutuneet köynnöskasvit katkeilivat kuin hämähäkinseitti niiden tieltä, ja leijonakin luopui tyystin arvokkuudestaan ja laukkasi kuin suuri, keltainen kissa, henkensä hädässä.

Hyökkäävä leijona on parinsadan metrin matkalla nopein kaikista eläimistä, kyeten sillä matkalla tavoittamaan hevosen ja antiloopin. Vain leopardi, joka on maailman nopein pikajuoksija, vetää sille vertoja kissaeläimistä. Sitäpaitsi ei tämä leijona juossut riistan jäljessä, vaan henkensä hädässä. Kuitenkin hyökkäävien naarasnorsujen tummat ruhot, niiden tunkeutuessa tiheikön läpi ja laukatessa kömpelön näköisinä tasangon poikki äärettömän suurilla jaloillaan, joiden ympärysmitta oli melkein kaksi metriä, saavuttivat pakenevaa petoa niin vaivattomasti, että tämä nipin napin ehti niiltä suojaan aukean toisessa reunassa kohoavaan tiheikköön. Ryömien vatsallaan okaisten köynnösten alle se pelastui, kun norsut eivät ehtineet saada sen piilopaikkaa selville.

Kun raivostuneet norsunaarakset eivät löytäneet leijonaa, ne raastoivat puut juurineen maasta ja tallasivat viidakon lakoon. Kun ne olivat saaneet tarpeeksi purkaneeksi naisellista raivoaan, paikka oli sen näköinen kuin jos pyörremyrsky olisi kulkenut sen kohdalta.

Kun muutamat metsästäjät, jotka eivät olleet tottuneet norsujen tapoihin, lähtivät liikkeelle laumaa kohti, vanha Nijan pysähdytti heidät.

— Odottakaa! hän kuiskasi. Nyt tulee johtaja.

Hänen puhuessaan kajahti sen viidakon uumenista, jossa norsut olivat olleet syömässä, uusi toitotus. Se erosi täydelleen naaraksien kimeistä äänistä kumisten jyrisevänä kuin maanalainen pauhu. Sitten lantana-pensaikon lähellä toisiaan kasvavat rungot lennähtivät hajalle, ja aukealle ilmestyi sellainen eläin, ettei edes Nijankaan ollut viisikymmentä vuotta kestäneen metsästyskautensa aikana nähnyt moista. Se oli lautasiltaan lähes neljän metrin korkuinen, ja se näytti seisoessaan heidän edessään hirviöltä, joka oli kotoisin toisesta maailmasta. Sen nahka oli mustan sinertävä, ja sen äärettömän pitkä kärsä, jonka kärjessä oli liikkuva sormi, kiemurteli ilmassa kuin paksu, musta käärme. Yksi sen vasemman etujalan varpaista oli kasvanut niin pitkäksi, että se ulottui selvästi sen laajan jalkapohjan reunan ulkopuolelle, omituisuus, joka vuosien kuluessa tuotti sille liikanimen »Pitkävarvas».

Kun eläin seisoi päin palaavia naaraksia, ryömi Nijan käyttäen hyödykseen jokaista pensasta ja puuta ja sanajalkatypästä vain muutaman metrin päähän siitä. Sitten hän tähtäsi vanhanaikaisella muskotillaan huolellisesti ei norsun päähän, vaan sen etujalan polvitaipeeseen. Hän tiesi, minkä moni valkoinen metsästäjä on oppinut tietämään liian myöhään, että nim. norsun aivoja suojelevat niin paksut kyhmyiset, luiset luukerrokset, että pyssyn luodin on vaikea tunkeutua niiden läpi, mutta jos yksikin norsun jaloista vioittuu pahasti, elukan täytyy seisoa hiljaa paikoillaan, koska sen muut kolme jalkaa eivät riitä kannattamaan rumilaan suurta painoa, jos se yrittää lähteä liikkeelle.

Nijan painoi liipasinta, mutta pamahduksen asemesta kuuluikin vain terävä napsahdus; kelvoton panos, jollaisia roistomainen kauppias oli myönyt Zuluheimolle, ei lauennutkaan. Kun norsu kuuli äänen, se heristi suuria riippuvia korviaan ja kohotti kärsänsä korkealle päänsä yläpuolelle nuuskien ilmaa epäluuloisesti. Vaikk’ei eläin voinutkaan vainuta miestä, Nijan oli kuitenkin niin lähellä, että suuren hirviön likinäköiset silmät saattoivat erottaa hänet.

Kohottaen turvaan aran kärsänsä, kuten afrikkalainen norsu aina tekee ryhtyessään hyökkäämään, ja toitottaen kauhistuttavasti raivoissaan lauman kuningas syöksyi suoraan vanhaa metsästäjää kohti. Heittäen hyödyttömän pyssynsä menemään Nijan vetäisi esille leopardinnahkaisesta vyöstään lyhyen, partaveitsenterävän pistokeihäänsä, joka hänellä oli ylimääräisenä aseena, ja sinkosi sen epätoivoissaan norsun polvia kohti, jotka liikkuivat ylös ja alas kuin pumpun männät. Hän oli tähdännyt oikein, mutta heiluva köynnös siirsi keihään pitkää terää juuri sen verran syrjään, ettei se sattunut tarkoitettuun kohtaan. Kun norsu oli ehtinyt lähelle, vanha metsästäjä heittäytyi tiheikköön tien viereen. Mutta juuri sillä kohdalla kohosi polun reunassa tiheässä kasvavia lantana-pensaita, joiden notkeat varret heittivät hänet takaisin, ikäänkuin hän olisi syöksynyt teräslankaverkkoa vasten. Seuraavassa tuokiossa hyökkäävän hirviön jalat tallasivat hänet kuoliaaksi hänen toveriensa paetessa tiehensä ainiaaksi koko kammottavasta viidakosta.

Vuodet kuluivat, ja Cetewayo meni kaiken maailman tietä. Ennenkuin se tapahtui, oli Pitkävarpaan lauma hylännyt johtajansa, kuten usein tapahtuu, kun norsu surmaa ihmisen.

Kun patruuna Weston seitsemänkymmentäviisi vuotta myöhemmin muutti etelä-Afrikkaan Devonshirestä ja osti Addo-viidakon lähistöltä plantaashin, vanha Pitkävarvas oleskeli yhä vielä niillä tienoin. Se oli silloin varmasti toistasataa vuotta vanha ja yleensä vaarallisin irtolaisnorsu, mitä oli koko Afrikassa. Todellakin oli Pitkänvarpaan läheisyys niitä syitä, joiden perusteella patruuna oli saanut talon polkuhintaan. Vuosien kuluessa oli vanhasta norsusta kehittynyt yhtä viekas kuin vihainenkin. Painuen päiviksi viidakon kaikkein vaikeapääsyisimpiin osiin se söi vatsansa täyteen ainoastaan öisin väistäen kaikki kuopat ja ansat ja pyssyt, joita taitavimmat metsästäjät virittelivät sen surmaksi. Se oli lakkaamatta, aina vaanivana uhkana maanviljelijöille, joiden tilukset rajoittuivat lähes parinsadan neliökilometrin laajuiseen Addo-viidakkoon, eikä ihmisistä eikä elukoistakaan, jotka joskus sattuivat eksymään sinne, tavallisesti enää milloinkaan näkynyt merkkiäkään.

Patruuna ei kuitenkaan osannut uskoa norsun viekkaudesta ja julmuudesta kerrottuja juttuja, vaan saapui Englannista valmistautuen viettämään etelä-Afrikassa samanlaista elämää kuin Devonshiressä. Hänen kotijumaliinsa kuului pari koiraakin, puhdasrotuinen valkoinen brittiläinen Grit niminen terrieri ja Quit, ajokoira, mustatäpläinen, suorajalkainen dalmatsialainen pointeri. Pointterit ovat yleensäkin arkoja, mutta Quit oli sentään saavuttanut ennätyksen pelkuruudessa. Se pelkäsi kissoja, rottia, koiria, käärmeitä, pyssyjä, ukkosta, suoraan sanoen useampia esineitä kuin sen valkoisessa nahassa oli täpliä.

Afrikassa, samoinkuin Englannissakin, sen velvollisuuksiin kuului — niin se itse ymmärsi ne — kulkeminen isännän mukana joka paikassa ja erittäinkin laukkaaminen isännän korkeiden rattaiden vieressä häntä pystyssä ja kuono maassa ja niin lähellä hevosten kavioita kuin vain uskalsi. Kun oli kysymyksessä tappeleminen toisten koirien kanssa tai juovikkaan haisumäyrän ahdistaminen, joka kiljuu kuin paholainen ja puree nopeasti ja usein, tahi ottelu kaniininkokoisen ruokorotan tahi tuhkurin kanssa, jolla on terävät hampaat ja joka pyörähtelee nopeasti kuin salama, Quitin vaalilause oli: Rauha mihin hintaan hyvänsä! Pinetownin koirat oppivat piankin huomaamaan, että se oli liian ylpeä tappelemaan, ja kun ne kolmannen kerran haukkuen ajoivat sen kauppaan, josta patruunan oli tapana ostella elintarpeita, viimeksi mainittu tuumi, että vaikk'ei leopardi voikaan muuttaa täpliään, terrieri kuitenkin voi. Senpävuoksi hän seuraavana päivänä piirsi hiilipalasella aivan samanlaisia kiemuroita ja täpliä Gritin vaaleanpunertavaan nahkaan kuin Quitilla oli omassaan, ja sitten, sidottuaan kiinni pointerin, joka esitti äänekkäästi vastalauseensa, patruuna ajoi hitaasti Pinetowniin mukanaan Grit, joka laukkasi rattaiden vieressä esittäen tietämättään Quitin osaa. Sekarotuiset piskit tervehtivät tuttua mustan ja valkoisen kirjavaa koiraa ihastuneina haukkuen ja ulisten. Läheltä ja kaukaa ne kokoontuivat yhteen laumaan hyppien ja loikkien, ja jokainen oli mielessään vakavasti päättänyt puraista ainakin kerran tuota raukkamaista ulkomaan koiraa. Antaakseen niille vapaan vallan patruuna pistäytyi lähimpään kauppaan, ja tuskin ovi oli paukahtanut kiinni hänen perässään, ennenkuin koko rakkilauma hyökkäsi hämmästyneen Gritin kimppuun. Kun tämä rattaiden varjossa torkkuva hyvässä »voiteessa» oleva sotakone pääsi selville siitä, että tuo puoli- ja neljännesrotuinen roskaväki aikoi käydä sen kimppuun, ryhtyi Grit, joka oli Nikin poika, Kuoleman pojanpoika ja Taistelevan Tappelupukarin pojanpojanpoika ja jonka silmät olivat syvällä kolmikulmaisissa kuopissa, oitis toimimaan sukunsa arvoa vastaavalla tavalla.

Ensimmäisenä sukelsi rattaiden alle hontelo kellertävä piski. Taivuttaen ruumiinsa kuin jännitetyksi jouseksi terrieri väisti tämän suuntaaman iskun ja vastasi siihen tikarinterävillä hampaillaan niin rajusti, että toinen peräytyi heti tantereelta. Sitten se syöksyi esiin rattaiden alta kohdatakseen avoimella kentällä koko haukkujien sekalaisen seurakunnan, joka hyökkäsi sitä kohti. Monissa tappeluissa harjaantunut Grit oli suunnitellut taistelujärjestelmän, joka ei milloinkaan ollut pettänyt, ja se vastasi hyökkääjien harrastelijamaisiin yrityksiin varmasti kuin kuolema ja itseensä luottaen kuin ammattinyrkkeilijä hämmentyneen vastustajan lyönteihin. Koiria oli kymmenen yhtä vastaan, ja ne kerääntyivät kehään sen ympärille haukkuen, muristen ja ulvoen, mutta se tappeli päästämättä ääntäkään. Kuin mustan ja valkoisen kirjava muurinmurtaja se syöksyi sekarotuisen verikoiran kimppuun, joka oli etumaisena ahdistajien joukossa. Tarrautuen siihen, juuri kun se hyppäsi, Grit heitti sen kumoon, viilsi sen nahan halki hampaillaan kuin sahalla, väisti seuraavan koiran hyökkäyksen, puraisi kolmannelta etujalan pahanpäiväiseksi teräksisten leukojensa yhdellä ainoalla haukkauksella, ja juosten ja kyyristyen ja hyppien sivulle se murtautui vahingoittumattomana vihollistensa rivien läpi. Piskikatras huomasi oitis erehtyneensä kauheasti. Vieras koira, joka oli näyttänyt halveksittavalta pointterilta, riehui kuin raivostunut leijona. Koira toisensa perästä sai viiltoja ja haavoja ja joutui toisten jalkoihin, kunnes kehä vihdoin hajosi ja koko lauma pötki häntä koipien välissä pakoon nilkuttaen ja surkeasti uikuttaen pitkin kylän katua. Siitä päivästä lähtien oikea Quit saatteli isäntäänsä ja rattaita Pinetownin katuja pitkin, eikä yksikään koira uskaltanut kertaakaan näyttää edes kieltään sille. Pelkkä mustien täplien ja valkoisen hännän näkeminenkin riitti äkkiä muistuttamaan kiukkuisimmankin tappelijan mieleen, että sillä oli juuri sillä hetkellä mitä tärkeintä tehtävää jossakin muualla.

Koska jo oli kulunut monta kuukautta siitä, kun patruuna oli ottanut plantaashin haltuunsa, eikä Pitkävarpaasta ollut näkynyt merkkiäkään, hän varmistui entistäänkin enemmän uskossaan, että kertomukset norsujättiläisen mellastelusta viidakossa olivat vain alkuasukasten aivoissa syntyneitä juttuja, joita ei kannattanut uskoa.

Sitten päivänä muutamana yksi hänen parhaimmista häristään murtautui laitumelta ja karkasi matkoihinsa. Alkuasukaspaimen saattoi seurata sen jälkiä viidakon reunaan saakka, mutta ei uskaltanut astua askeltakaan kauemmaksi. Turhaan patruuna määräsi miehen toisensa jälkeen etsimään kadonnutta elukkaa. Käskyt, houkutukset, lupauksetkaan eivät auttaneet mitään.

— Sinne voi kyllä mennä, mutta sieltä ei pääse pois, huomautti Bazutos, vanhimpia kafferilaisia paimenia.

Vihdoin patruuna päätti malttamatonna kuin tietämätön ainakin itse lähteä etsimään kadonnutta härkää. Onnettomuudeksi ei plantaashilla sinä päivänä sattunut olemaan ainoatakaan toista valkoista miestä kieltämässä mokomaan yritykseen ryhtymästä. Työnjohtaja, karaistunut, kokenut vanha skotlantilainen, oli Pinetownissa hankkimassa elintarpeita, ja hänen apulaisensa makasi Port Elizabethin sairaalassa pilkkukuumeessa. Niinpä patruuna päivän koitteessa, haulikko ainoana aseenaan, käveli kapeata polkua, joka johti oikeanpuoleista viidakkoa ympäröivän pensaikon läpi. Hänellä oli mukanaan Grit, joka kovin innoissaan nuuski outoja paikkoja. Quitin teki myös mieli mukaan, ja se tulikin, vaikka epäröiden ja vinkuen pelokkaasti kaikkien kolmen saapuessa pensaikon reunaan. Heidän tunkeutuessaan viidakkoon valoi juuri noussut aurinko tuhkanväriseen, piikkiseen pensaikkoon tuota sulan ambran väristä kultaa, joka on Afrikan luonteenomainen väri. Karanneen härän jäljet näkyivät mustina kosteassa hopeisen hohtavassa ruohikossa kolmikon tunkeutuessa yhä syvemmälle tiheikön pahaenteiseen hämärään. Siellä täällä kasvoi piikkisiä aaloeita, pitkiä tyräkkikasveja ja tasalatvaisia akaasioita, joita kirahvit syövät. Keihäsmäiset villit siaalit taas törröttivät pystyssä kuin teroitetut paalut harmahtavien, läpitunkemattomien okaisten pensaikkojen keskellä.

Mies ja koirat kulkivat polkua lähes tunnin ajan, kunnes se päättyi kymmenen, parinkymmenen metrin levyiseen aukeaksi tallattuun ympyrään, jossa maan kamara oli aivan täynnä pyöreitä, syviä kuoppia. Ympyrän toiselta laidalta kiiruhti Quit, joka oli juossut edelle, takaisin häntä koipien välissä. Sieltä patruuna löysi karanneen härän raadon: muodottomaksi tallatun lihakasan. Hänen vielä tuijottaessa noihin kaameihin todistuksiin Pitkävarpaan, Addo-viidakon hirmun olemassaolosta, aukealle ilmestyi äkkiä laiha, mustanharmaa eläin, joka oli korkea kuin vuori, kymmenkunnan metrin päähän miehestä. Hän ja hirviö katselivat hetkisen toisiaan silmiin. Sitten julma uros kävi, höristäen korviaan, huiskuttaen lyhyttä häntäänsä ja päästäen peloittavan toitotuksen, jollaisen norsu kajahduttaa joutuessaan murharaivon valtaan, suoraan hyökkäykseen.

Ei ainoakaan ihminen ollut milloinkaan epäillyt patruuna Westonin rohkeutta. Nuorella iällään hän oli ampunut tiikereitä maasta käsin Intian viidakoissa, ja Afrikkaan saavuttuaan hän jo oli ehtinyt surmata päällekäyvän leijonan. Tänä päivänä suoraan kohti hyökkäävän norsun suuren ruhon näkeminen herätti hänessä sentään samanlaista kauhua kuin lumivyöry tahi pyörremyrsky. Heittäen hyödyttömän haulikkonsa menemään hän ryömi kuin käärme mimosapensaikon alle, joka oli aivan täynnä parinkymmenen senttimetrin pituisia, neulanteräviä piikkejä. Juuri kun hän pääsi niiden suojaan, norsukin ehti paikalle ja yritti raa'alla voimallaan tunkeutua noiden piikkisten, sitkeiden pensaiden läpi. Epäonnistuttuaan ensimmäisessä hyökkäyksessään viekas raivostunut rumilas kiersi viidakon ympäri koettaen yhä uudestaan hakea aukkoa, josta se voisi työntää pitkän kärsänsä ja vetää miehen esiin surman suuhun, mutta okaat vain repivät kärsän verille.

Grit katsahti vain kerran tuohon lihavuoreen, joka oli äkkiä kuin maasta kohonnut sen eteen sen seisoessa saman tiheikön suojanpuolella, minne isäntä oli paennut. Päätettyään äkkiä, ettei tappelevien norsujen uhmaaminen kuulunut sen velvollisuuksiin, se harkitsi viisaimmaksi tehdä täyskäännöksen ja lähti laukkaamaan suoraa päätä kotiin.

Suuri eläin tuijotti kauan aikaa hyvin tarkkaavasti mieheen, ja sen pienet siansilmät hehkuivat punaisina murhanhimosta. Sitten kääntyen ympäri se työnsi okaisia pensaita äärettömän suurilla takamuksillaan ja istuutui painaen siten maahan osan pensaikosta ja melkein seivästäen miehen piikkeihin. Kun Pitkävarvas kompuroi jaloilleen uudistaakseen hyökkäyksensä, ilmestyikin kentälle patruunalle liittolainen.

Vihollisuuksien alkaessa Quit oli äkkiä peräytynyt niin kauas kuin pääsi vikisten pelosta, mutta se ei ollut lähtenyt kotiin. Kun Grit juoksi tiehensä, pointteri vinkui yhä kovemmin, mutta pysyi yhä paikallaan. Kun norsu sitten alkoi istuutumalla raivata itselleen tietä tiheikön läpi, ei leikkiin sekaantunut tappelupukari Grit, vaan pelkuri Quit. Vinkuen ja kauhusta vapisten se puri ja näykki norsun jalkoja, jotka suuruudestaan huolimatta ovat hyvin arat, kunnes suuri uros äkkiä kääntyi kiljaisten raivosta ja lähti ajamaan sitä takaa. Kun koira pakeni pelosta ulisten, patruuna livahti pois tiheiköstä sen vastakkaisesta päästä ja lähti henkensä edestä juoksemaan mutkaista polkua, joka johti pois viidakosta.

Patruunan onnettomuudeksi Quitin onnistui pian piiloutua okaiseen akaasiapensaikkoon. Kadotettuaan sen näkyvistään raivostunut norsu kiiruhti takaisin kostamaan sille viholliselleen, joka siltä oli jäänyt selän taakse. Mutta huomattuaan tämän kadonneeksi se lähti seuraamaan miehen jälkiä vainunsa avulla kuin koira. Pakolainen kuuli jo minuutin kuluttua yhä lähemmäksi tulevien suurten jalkojen töminää ja oksien ritinää suuren ruumiin tunkeutuessa pensaikon läpi, kunnes musta rumilas ilmestyi näkyviin aukealla tuskin kahdensadan metrin päässä hänen takanaan. Nähdessään sen patruuna Weston pysähtyi ja sytytti viimeiseksi pelastuskeinokseen nopeasti pitkän kuivan ruohon palamaan monesta paikasta yht'aikaa. Silmänräpäyksessä tuuli, joka puhalsi takaa-ajajaa kohti, lietsoi tulen korkeaksi puoliympyrän muotoiseksi liekkikaareksi.

Kaikkia muita viidakon eläimiä vastaan tuli olisi ollut varma puolustuskeino, mutta norsulla on melkein yhtä terävät aivot kuin ihmiselläkin. Vanha uros hyökkäsi yhä eteenpäin tietä pitkin ja kävi raivoisasti liekkien kimppuun tallaten tulen sammuksiin suurilla jaloillaan, kunnes vähemmän ajan kuin minuutin kuluttua ainoastaan musta tuhkaympyrä enää osoitti, missä palo äsken oli riehunut.

Lopen uupuneena ja kovasti puuskuttaen patruuna oli juossut eteenpäin toivoen vaistomaisesti, että liekit pysähdyttäisivät hänen vainoojansa. Mutta katsahtaessaan taakseen hän näki norsun kuin vierivän kalliolohkareen syöksähtävän esiin savusta ja lähtevän hellittämättömästi hänen jälkeensä. Hänellä ei näyttänyt enää olevan pienintäkään pelastumisen mahdollisuutta. Siellä täällä tasangolla kasvavissa surkastuneissa puissa ei ollut ainoaakaan viidenkään metrin pituista, ja jos hän olisi yrittänyt kiivetä johonkin niistä, norsu olisi katkaissut sen kuin kaislan. Lähin talo, josta saattoi toivoa apua, oli monen kilometrin päässä, ja mustan jättiläisen häämöttäessä yhä suurempana ahdistettu mies tunsi, että kuolema oli jo hyvin lähellä. Hän jatkoi kuitenkin matkaansa katsellen uteliaasti taivasta ja aurinkoa ja koko maailmaa ympärillään, niinkuin vain kuolemaan tuomittu tekee.

Kiertäessään laajan akaasiatiheikön ympäri ja päästessään hetkiseksi takaa-ajajansa näkyvistä, hän huomasi vielä yhden pelastamismahdollisuuden, vaikkakin sitä oli pidettävä epätoivoisen yrityksenä. Pensaikon takana aukeavalla tasangolla oli eräässä kohden ruoho pitempää ja tummempaa kuin muualla. Tilan työnjohtaja oli kehoittanut patruuna Westonia ratsastaessaan tasangolla varomaan maasian sellaisiin paikkoihin kaivamia kuoppia, sillä tuo omituinen muurahaissyöjä, jolla on muulin korvat ja lehmän silmät, nostaa kaivaessaan hedelmällisen mullan pinnalle, ja ruoho on sen luolan ympärillä aina pitempää ja rehevämpää kuin muualla.

Pysähtyen hetkiseksi ja juosten sitten mutkitellen edestakaisin suurissa polvekkeissa ahdistettu mies teki äkkiä pitkän hypyn loikaten suoraan tuohon pitkään ruohikkoon ja ryömi jalat edellä sen keskeltä löytämäänsä hylättyyn luolaan. Ei ole lainkaan turvallista ryömiä vanhaan maasian luolaan, koska sinne on jo saattanut asettua asumaan eteläafrikkalainen kyy tahi mamba, silmälasikäärme, mutta miehellä, jolla on raivostunut norsu kintereillään, ei ole aikaa kiinnittää huomiotaan kaikkiin mahdollisiin vaaroihin. Niinpä patruuna katosi maan sisään kuin ketut, joita hän oli metsästellyt Devonin nummimailla.

Hän ehti tuskin kadota maan pinnalta, ennenkuin musta hirviö jo saapui murtautuen pensaikon läpi paikalle, jossa hän oli seisonut hetkistä aikaisemmin. Toitottaen kimeästi, höristäen korviaan ja kohottaen lyhyen häntänsä kiemuraan leveän selkänsä yläpuolelle suuri rumilas katseli kaikille suunnille räpyttävillä, pienillä verestävillä silmillään. Kun se ei huomannut pakolaista missään, se tallasi pensaikon jalkoihinsa ja tyrkki suurella ruumiillaan puuta toisensa perästä, niin että ne ritisten kaatuivat maahan. Vainu ilmaisi sille vihatun ihmisen piiloutuneen johonkin lähelle. Sitten hirviö alkoi tuijottaen synkästi ympärilleen kärsä koholla seurata miehen mutkittelevia jälkiä hänen ahdasta, huonoa piilopaikkaansa kohti.

Epätoivoisesti ponnistaen patruunan oli onnistunut ryömiä takaperin luolaan parin metrin syvyyteen. Mutta silloin tuli eteen niin jyrkkä mutka, ettei hän päässyt etemmäksi, vaikka olisi kuinka koettanut. Paikaltaan hän saattoi nähdä, kuinka tuo murhanhimoinen kuvatus tarkasteli tasangon jokaisen neliömetrin tullessaan yhä lähemmäksi häntä. Patruuna tiesi, että jos se vain löytäisi hänen piilopaikkansa, se vetäisi hänet kärsällään kuopasta ja tallaisi hänet kuoliaaksi suurilla jaloillaan.

Nuuskien ilmaa herkillä sieraimillaan suuri eläin tuli auttamattomasti kuin kohtalo yhä lähemmäksi paikkaa, jossa mies oli piilossa takkuisen ruohikon alla. Juuri kun patruuna tietämättään jännitti lihaksensa huudon varalta, jolla norsu varmastikin ilmaisisi löytäneensä hänen piilonsa, hän kuuli jotakin, mikä kuulosti hänen korvissaan suloisemmalta kuin ainoakaan hänen ennen kuulemansa ääni — eikä se kuitenkaan ollut muuta kuin pelästyneen koiran ulinaa.

Kerran vielä, samalla kauhusta vinkuen, Quit upotti terävät hampaansa norsun toiseen takajalkaan. Ja kerran vielä suuri paksunahkainen näytti siirtävän kaiken raivonsa miehestä koiraan. Polkea tömistäen epätoivoisesti se koetti yhä uudestaan tallata Quitin kuoliaaksi. Mutta kun se ei onnistunut, se pyörähteli hurjasti paikallaan koettaen iskeä koiraa hampaillaan tahi tarttua siihen kärsällään. Quit kieri joka kerran sen mukana pysytellen aina sen takana ja houkutellen sitä alituisesti yhä kauemmaksi isäntänsä piilopaikasta. Vihdoin, kun koiran haukunta ja näykkiminen olivat kiihoittaneet norsun täydelliseen raivoon, se luopui kokonaan piiloutuneen miehen etsimisestä ja hyökkäsi Quitin jälkeen, kunnes molemmat katosivat näkyvistä sakeaan tiheikköön.

Patruuna Weston ei tuhlannut hukkaan hetkistäkään siitä lykkäyksestä, joka oli jälleen suotu hänelle, vaan ryömi heti ylös luolasta ja pakeni tietä pitkin vastakkaiseen suuntaan kuin norsu oli hävinnyt. Kuljettuaan ja rämmittyään tunnin tahi niillä main, uupuneena ja huohottaen, hiestä märkänä ja tahraantuneena punaiseksi savesta hän horjui laajaan, autioon kuistiinsa ja kaatui puolipyörryksissä riippumattoon. Hän lepäsi siinä kauan aikaa uupumuksesta horroksissa heräten vihdoin siihen, että pieni pehmoinen pää painautui hänen riippuvaa kättään vasten. Hän huomasi tuijottavansa Quitin ruskeisiin silmiin, jotka katsoivat häneen täynnä rakkautta ja palvontaa.

Hetkistä myöhemmin nousi Grit viileästä nurkastaan, jossa se oli kaikessa rauhassa levännyt, tyytyväisenä tervehtimään isäntäänsä ymmärtämättä nähtävästi ollenkaan, että se oli jollakin tavoin laiminlyönyt tehtävänsä. Patruuna katseli sitä hetkisen ankarasti, kumartui sitten alemmaksi, vaihtoi koirien kaiverretut kaulapannat ja kiersi toisen, johon oli kaiverrettu »Grit», kuin ritarilyönnin merkiksi, pointterin kaulaan, joka ei ollut epäröinyt kovan koetuksen hetkenä, vaikka olikin pelännyt hirveästi.

MAANALAINEN

Aurinko oli paahtanut koko pitkän päivän häikäisevän kirkkaalta, siniseltä taivaalta tasankoa säteillään, jotka polttivat kuin sulatusuunin hehku. Vielä nytkään, kun se kieri taivaanrantaa kohti kuin sulasta raudasta muodostunut pallo, ei ilma ollut lainkaan viilentynyt. Sitten päivän kehrä painui mailleen maailman laidan taakse, ja äkkiä, ikäänkuin musta verho olisi laskettu alas, tuli pimeä, ja kolea viileys levisi paahtuneen, janoisen maan pinnalle. Villiväki heräsi, eläin toisensa jälkeen, elääkseen ja taistellakseen ja rakastaakseen, ehkäpä kuollakseenkin omana »päivänään» samoin kuin me ihmisetkin omanamme.

Viidakossa, joka kulki vihreänä, polveilevana kirjailuna tasangon poikki, huuteli harmaa lintu, joka näytti heikolta varjolta suuren puun tiheässä lehvistössä, mailleen painuvalle auringolle: »Mene tiehesi! Mene tiehesi! Mene tiehesi!» Ja samassa silmänräpäyksessä yö oli täynnä merkillisiä, ilkeitä ääniä. Servaali sähisi nälissään, ja pari täplikästä hyeenaa kajahdutti kaamean, hurjan naurunsa. Sitten uroskamelikurki äänteli, niin että koko tasanko jylisi, ja huuhkaja vihelsi kuin veturi eikä huhunnut, niinkuin ne tavallisesti tekevät. Vesipukit ääntelivät alhaalla virran partaalla, ja seebralauma hirnui kimeästi tullessaan esille varjosta syömään tasangon ruohoa.

Äkkiä kajahti viidakon reunalta ääni, joka vaiensi kaikki muut. Se jyrisi omituisesti, aluksi kuin maan alta tullen; se kiihtyi yhä kovemmaksi, kunnes se ikäänkuin vyöryi pitkin maan pintaa. Se oli täysikasvuisen leijonan hirvittävää kiljuntaa.

Kaikki muut äänet vaikenivat oitis. Hetkisen oli kaikkialla hiiren hiljaista, vaikka tuon hirvittävän äänen viimeinen kaiku oli jo lakannut kuulumasta. Sitten jokainen kiljunnan kuullut eläin haki piilopaikan itselleen. Säiläantiloopit sekä näiden punaisenharmaat sukulaiset, jotka ovat lautasiltaan melkein parin metrin korkuisia ja joilla on terävät, lyyranmuotoiset sarvet, laukkasivat tasangolle, jossa eläinten kuningaskaan ei voinut niitä saavuttaa.

Seebralauma, jota leijona oli jo hirvittävästi verottanut, pillastui lähtien juosta porhaltamaan ja pysähtyen vasta monien kilometrien päässä. Käsnäsika, joka oli hionut veitsenteräviä torahampaitaan marjakuusen kupeeseen, painui tavalliseen tapaansa takaperin luolaansa, ja paviaanilauma, joka oli ollut matkalla joelle juomaan, pyörsi kiireesti takaisin samalle jyrkänteelle, josta se oli lähtenytkin.

Ainoastaan yksi eläin näytti täydelleen välinpitämättömältä. Se oli merkillisin kaikista niistä monista omituisista nisäkkäistä, joita asustaa tasangolla; se istui viidakon laidassa kohoavan kuohkean maakummun katolla, jollaisia »valkoiset muurahaiset», kuten siirtolaiset nimittävät termiittejä, olivat rakentaneet sinne tänne tasangolle. Tähtien valossa otus oli jonkin sadun hirviön näköinen; sillä oli sian raskas, lieriömäinen ruumis, litteä, karvainen häntä, lehmän pyöreät mulkosilmät, ja korvat, joita se saattoi heilutella kuin muuli. Mutta sen pitkä, kulmikas turpa ei ollut minkään muun eläimen turvan näköinen, ja sen tukevat, käyrät takakoivet olivat kuin kengurun jalat. Sekä etu- että takajaloissa oli lapiomaiset kynnet.

Buurit ja eteläafrikkalaiset sanovat tätä eläintä maasiaksi, eurooppalaiset muurahaissiaksi. Mutta sanoipa sitä miksi tahansa, joka tapauksessa se on vaatimattomin ja yksinäisin kaikista Luojan luomista eläimistä. Päivän pituista kuherruskuukautta» lukuunottamatta se kieltäytyy elämästä yhdessä puolisonsakaan kanssa.

Tämä otus oli muutamilla lapiomaisten käpäliensä kuopaisuilla irroittanut tuollaisen korkean kummun kovan, auringon kuivaaman laen, joita termiitit rakentavat tasangon huokoisesta maasta, ja se ahmi nyt vatsaansa kuhisevaa ravintoa niin ahneesti, ettei ehtinyt kiinnittää mitään huomiota leijoniin.

Sen tylpästä kuonosta pistäysi esiin neljännesmetrin pituinen, tahmeiden nystyröiden peittämä kieli, joka kokosi noita tiheässä kuhisevia hyönteisiä laumottain uurteisiinsa ja vei ne pieneen suuhun kymmenen pehmeän, pyöreän hampaan jauhettavaksi. Ristiin kasvaneiden karvojen muodostama aita esti muurahaisia tunkeutumasta vihamiehensä sieraimiin sen syödessä.

Muurahaiskarhun ollessa syventyneenä tähän miellyttävään puuhaansa livahti tasangolle läheisestä tiheiköstä pieni, juovikas maasusi ja kiipesi sivuittain kummulle muurahaisten hajun houkuttelemana, joista se pitää melkein yhtä paljon kuin maasikakin. Maasika katsahti siihen vain kerran pyöreillä, totisilla silmillään ja jatkoi sitten aterioimistaan entiseen tapaansa. Vaikk'ei maasudella olekaan sellaista pitkää tahmeaa kieltä kuin muurahaissialla, sen onnistui kuitenkin ahmia suuhunsa runsain määrin sakeanaan kiehuvia termiittejä, jotka se musersi muutamilla harvoilla, tylsillä hampaillaan, jotka ovat perin toisenlaiset kuin ne viiltävän terävät purimet, jollaiset kaikki muut sudet ovat saaneet asestuksekseen.

Jonkin aikaa molemmat elukat herkuttelivat kaikessa rauhassa ja ystävyydessä kummankaan kiinnittämättä vähintäkään huomiota suuripäisten sotilastermiittiparvien nipistyksiin ja pistoihin, joita tulvi esiin kummun syvyyksistä puolustamaan yhdyskuntaansa. Vasta kun maasika oli kaivautunut kuningatarkennoihin saakka, syntyi jonkinlaista erimielisyyttä sen ja sen juovikkaan pöytätoverin välille. Kun muurahaissian suurten kynsien kuopaisu paljasti kennot, jotka olivat pitkiä ja paksuja kuin miehen peukalo ja joissa monisatatuhantisen yhteiskunnan varakuningattaria säilytettiin vangittuina odottamattomien tapausten varalta, maasusi työnsi nopeasti terävän kuononsa lähemmäksi, ja sen onnistuikin siepata muuan noista lihavista varakuningattarista juuri maasian kuonon edestä. Toinen katsoi siihen moittivasti ja iski sitten äkkiä voimakkaalla olkapäällään ahmattia kylkeen kuin muurinmurtajalla. Pieni susi lennähti keolta maahan kuin tykistä ammuttuna ja kierähti monta kertaa ympäri. Kun se pääsi jälleen jaloilleen, ei maasika ollut syönyt suuhunsa ainoastaan jäljelle jääneitä varakuningattaria, vaan hallitsevan ruhtinattarenkin, joka oli kolmen tuuman pituinen ja vielä paksumpi kiinteä möhkäle.

Suden kiivetessä takaisin keon laelle leijona kiljahti jälleen, tällä kertaa niin lähellä, että koko keko tärähteli kuin höyrylaivan kansi koneen kohdalla. Kuullessaan tuon peloittavan äänen juovikas pikku peto häipyi pimeään, mutta maasika jatkoi aterioimistaan mistään välittämättä. Äkkiä leijona ilmestyi mulkoillen kuin kuolema hämärästä tuskin kymmenen metrin päähän siitä paikasta, jossa muurahaisten syöjä istui. Sitten suuren kissan notkea, voimakas ruumis alkoi ryömiä, sen kiiluvat silmät hehkuivat kuin tuli, ja pitkä häntä, joka oli suorana sen takana, heilui hitaasti edestakaisin. Muurahaissika jatkoi kuitenkin vieläkin ateriaansa näköjään kiinnittämättä sen enemmän huomiotaan leijonaan kuin aluksi suteenkaan. Sen mulkosilmät olivat kuitenkin koko ajan pitäneet silmällä hirvittävän vieraan pienintäkin liikettä, ja juuri kun leijonan lihakset jännittyivät hyppyyn, se katosi kuin maa olisi sen niellyt. Äsken vielä se oli selvästi kuvastunut tähtien valossa kekoa vasten, mutta seuraavassa silmänräpäyksessä, kun leijona kiiti ilmassa, oli siinä paikassa, missä muurahaisten surma oli seisonut, vain kuohkeaa multaa, joka kihisi täynnä muurahaisia.

Yhdellä ainoalla leveiden kynsiensä hirmuisella kaapaisulla ja avustaen samalla lapiomaisella hännällään maasika oli kaivautunut pehmeään, huokoiseen multaan. Leijona ei saanut kiinni naksahtaviin leukoihinsa mitään tukevampaa kuin kokonaisen parven purevia hyönteisiä, ja pedon käyrät kynnet tunkeutuivat, saamatta vähintäkään vahinkoa aikaan, kuohkeaan multaan, jonka läpi muurahaissika kaivautui aivan keon pohjaan saakka. Äristen, muristen ja syljeskellen multaa ja purevia hyönteisiä ammottavasta suustaan viidakon kuningas pötki täyttä vauhtia pakoon keon läheisyydestä. Hetkistä myöhemmin se sai takaisin arvokkuutensa, jota leijona ei milloinkaan menetä pitkäksi aikaa, ja poistui majesteetillisesti viidakon halki hakemaan sellaista riistaa, joka pysyy maan pinnalla tarpeeksi kauan, jotta sen saa suuhunsa.

Koko seuraavan päivän kuumimman osan muurahaissika makasi parin metrin syvyydellä maan sisässä viileässä, mukavassa kuopassaan. Mistä se sai tarpeeksi ilmaa, ettei tukehtunut, on niitä salaisuuksia, joita ihmiset eivät ole vielä pystyneet ratkaisemaan. Vasta päivän kallistuessa iltaan se ponnahti äkkiä piilostaan esiin kuin vieteriukko pelästyttäen pahanpäiväiseksi mustajalkaisen kissan, joka vaani pikku antilooppia.

Antilooppi, joka oli ainoastaan kolmisenkymmenen senttimetrin korkuinen, hioi neulamaisia sarviaan keltapuun runkoon, kun muurahaiskarhun tuijottavat silmät ja suuret korvat ponnahtivat esiin maasta sen ja kyyristyneen kissan välissä. Nähdessään ne kirjava kissa hyppäsi puolentoista metrin korkeudelle ilmaan sen lyhyen hännän paisuessa miehen käsivarren paksuiseksi, ja antilooppi taas ponnahti yhdellä ainoalla hyppäyksellä heti toista vertaa pitemmän matkan päähän ja katosi nopeana kuin salama.

Muurahaissika ei kiinnittänyt vähintäkään huomiota kumpaankaan elukkaan; sen tynnyrimäinen ruumis vääntäytyi rauhallisesti esille maasta, ja sitten se alkoi tähyillä, olisiko läheisyydessä toisiakin rosvottavia termiittikekoja. Ennen pitkää sen mulkoilevat silmät huomasivat uuden torneiksi suippenevan muurahaiskeon, joka kohosi viidakon päässä kahden tiheikön välissä. Kävellä kääpeltäen nälissään sitä kohti se istua kyhjötti hetkisen kuluttua pesän suurimman tornin huipulla parin metrin korkeudella maasta ja ryhtyi revittyhän katon rikki taaskin kokoamaan suuhunsa keon asukkaita.

Tuskin se oli aloittanut ateriansa, kun pensaikosta jo kuului ritinää ja maasuden pää tunkeutui näkyviin oksien lomasta. Pelkäämättä edellisenä iltana osakseen tullutta kovakouraista kohtelua se oli tullut jälleen jakamaan maasian kanssa tämän esille kaivamat muurahaiset.

Viidakko ei ollut milloinkaan näyttänyt turvallisemmalta ja rauhallisemmalta. Kosteaa kuumuutta uhosi ilmaan kukkivista pensaista; ilma oli täynnä hyönteisten uneliasta surinaa. Keltaiset hunajalinnut aterioivat muurahaiskeon läheisyydessä kasvavissa puissa, ja harjalinnut ääntelivät lakkaamatta iloisesti. Kuitenkin on viidakon kauneuden ja rauhallisuuden takana kuolema aina väijymässä ja odottamassa.

Kun maasusi livahti aukealle tiheiköstä, sen jalka tarttui köynnökseen. Riuhtoessaan päästäkseen irti se tuli nykäisseeksi puolentoistakymmenen metrin päässä kasvavaa puuta, johon köynnöksen lonkerot ulottuivat. Heti ensi tärähdyksestä kohosi musta, jäntevä ruumis puolentoista metrin korkeudelle oksasta, jolla se oli levännyt ja nukkunut kiemurassa, ja lehvistön läpi näkyivät nyt hehkuvat silmät, jotka kiiluivat kuin mustat timantit auringonpaisteessa.

Maailman myrkyllisimmät käärmeet ovat valinneet kodikseen etelä-Afrikan. Siellä tavataan Kapin kobra, jonka keltainen ruumis on runsaasti kahden metrin pituinen ja jolla on leimuavat, punaisenruskeat silmät. Rannikon asukkaat pelkäävät mustan ja keltaisen kirjavaa vesikäärmettä, jonka purema tuottaa kuoleman, ja metsän asukkaat karttavat yhtä pelokkaina puukäärmettä. Siellä elävät myös sylkevä silmälasikäärme ja paisuva eteläafrikkalainen sarvikyy. Kuitenkin on kaikkien niiden kuningas ja kaikkein vaarallisimpia käärmeitä maailmassa musta mamba eli puukobra. Se kasvaa lähes neljän metrin pituiseksi, on myrkyllisempi kuin mikään muu afrikkalainen matelija ja hyökkää ärsyttyneenä uskomattoman nopeasti ja raivokkaasti.

Sellainen oli tämä käärme, joka lähti kiemurtelemaan pientä sutta kohti liukuen niin kevyesti pensaiden päällitse, että se näytti kiitävän ilman halki kolmen metrin pituisilla hypyillä. Maasusi oli selin puuhun, ja kun se kääntyi, musta kuolema oli melkein sen kintereillä. Peto parka lähti pakoon henkensä edestä, mutta se oli liian myöhäistä. Heittäytyen eteenpäin käärme iski ollessaan vielä ilmassa ja katosi, sillä mamba iskee ainoastaan yhden kerran.

Susi seisoi hetkisen liikkumatonna paikallaan. Sitten se lähti uudestaan kekoa kohti, mutta ehti astua vain pari kolme askelta, kun se jo tuupertui suulleen pensaikkoon, heittäen henkensä ennenkuin ehti kaatua pitkälleen maahan.

Maasika appoi vain mistään välittämättä muurahaisia kitaansa koko tämän murhenäytelmän ajan, keskeyttämättä syöntihän silloinkaan, kun sitä keon toiselta puolelta lähestyi antilooppi pärskyen ja puhisten kuin hengenahdistusta poteva ikäloppu ukko pakkasessa ja kiinnittämättä vähintäkään huomiota termiittien syöjään. Vaikka kaarna onkin rumin kaikista antiloopeista, se on kuitenkin toiseksi nopein sukunsa eläimistä. Tällä otuksella oli pitkähkö surullisen näköinen naama kuin lehmällä ja lyhyet, jyrkästi taaksepäin taipuneet sarvet. Se kiipesi oitis keon päälle toimiakseen tasangon vartiana kaarna-antilooppien omavaltaiseen tapaan.

Se seisoi koko vähitellen hämärtyvän iltapäivän kankeana paikallaan piirtyen selvästi taivasta vasten, höristäen suuria korviaan kuullakseen pienimmänkin risahduksen, varoen jokaista peloittavaa liikettä ja nuuskien herkillä sieraimillaan yhtämittaa ilmaa vainutakseen pienimmänkin vaaran.

Kerran kirahvilauma, viiden metrin korkuisia rumilaita, hölkytteli kaukana. Niiden pitkät täplikkäät kaulat näyttivät laukkaavien hevosten selkään kiinnitetyiltä torneilta niiden kiitäessä ohi laahustavin askelin, jotka kuitenkin katkaisevat taivalta hämmästyttävän nopeasti. Mustankirjavat sarvilinnut hälisivät tiheiköissä, peltopyyt vihelsivät viiltävää kutsuaan, ja aukean tasangon etualalla laitumella käyvät seebrat haukkuivat kuin koirat, niiden mustien ja valkoisten juovien kiiltäessä hopeisina auringonpaisteessa.

Äkkiä näytti ruusunpunaisen ja lumivalkoisen kirjava pilvi kiitävän poikki sinisen taivaan, kun punavalkoiset flamingoparvet liitivät ohi matkallaan kaukaisille papyrussoille, kummallinen käyrä nokka puoleksi auki. Vihainen, pieni kotka seurasi noiden suurten kahlaajien vanavedessä yläilmoissa, mutta lähellä maata lentelivät siniset kuningaskalastajat, jotka söivät hiiriä kalojen asemesta sukeltaessaan tiheikköihin ja taas niistä esiin. Mustat drongclinnut ja lepinkäiset huusivat ja raksuttivat, purppuranpunarintaiset satakielet liversivät lakkaamatta hyppiessään tiheässä pensaikossa. Lähellä kasvavien mimosapensaiden keltaisista kukista uhosi heikkoa hyvänhajuista lemua, ja viiden merin korkuiset jasmiinipensaat kietoivat koko kummun voimakkaaseen tuoksuunsa.

Mutta mitkään kukkien sulotuoksut eivät kuitenkaan pystyneet pettämään kaarnan herkkiä sieraimia. Kun sen vainuava kuono äkkiä tunsi inhoittavaa löyhkää noiden suloisten, leijailevien tuoksujen joukossa, se ryhtyi tarkastelemaan edessään leviävää tasankoa, ikäänkuin itse kuolema olisi ollut piiloutuneena sen pitkään ruohikkoon. Mutta vaikka se olisi katsellut ja kuunnellut kuinka tarkasti tahansa, se ei nähnyt eikä kuullut mitään peloittavaa. Kuitenkin tuulenpuuska toi jälleen sen sieraimiin, jotka olivat jännittyneet ohuiksi kuin paperi, tuon saman vaarallisen löyhkän voimakkaampana ja lähempää kuin ennen. Silloin se loikkasi keolta maahan päästäen varoittavan korskahduksen ja lähti kiitämään jäykästi hyppien tasangon poikki.

Silmänräpäyksessä jokainen näkyvissä oleva ruohonsyöjä parin metrin korkuisesta hirviantiloopista pieneen siniseen duikeriin saakka, joka ei ole jänistä suurempi, pötki pakoon uhatun keon läheisyydestä. Vain maasika jäi paikalleen appaen pitkällä liereällä kielellään muurahaisia suuhunsa. Saattoi olla hyvinkin mahdollista, että sen tylpän kuonon päässä oli yhtä herkät sieraimet kuin kaarnallakin, ainakin sen rauhalliset, pyöreät silmät näkivät vartian antaman varoitusmerkin ja kaikkien läheisyydessä laitumella olleiden eläinten pötkivän pakoon. Kuitenkaan se ei osoittanut pelon merkkiäkään, vaikka uhkaava haju kävi yhä voimakkaammaksi.

Äkkiä kuului tavattoman suuresta leipäpuusta, joka varjosti kekoa viidakon puolelta, aina perättäin muutamia heikkoja, raapivia ääniä, ja puun jäykkä runko vavahteli hieman, ikäänkuin raskas otus olisi kiivennyt sen toista kylkeä ylös.

Ensimmäisen kerran koko sinä iltapäivänä muurahaissika keskeytti syöntinsä, ja sen pyöreät silmät suuntautuivat ylöspäin, kun se tuijotti varjostavan puun lehvistöön. Se ei nähtävästi huomannut siellä mitään, ja seuraavassa silmänräpäyksessä se jälleen nuoleskeli termiittejä suuhunsa entiseen tapaansa. Ainoastaan lapiomaiset käpälänsä, jotka ennen olivat olleet levällään muurahaiskeon harjalla, se oli nyt vetäissyt pyöreän ruumiinsa alle ja upottanut ne syvälle pehmeään multaan, jonka se oli kuopinut esiin.

Kun se ryhtyi jatkamaan aterioimistaan, alkoi leipäpuusta jälleen kuulua äskeisiä ääniä, jotka olivat vaienneet sen katsoessa puuhun. Ihmisnenäkin olisi nyt tuntenut tuon kuuman löyhkän, joka kohosi tallautuneesta ruohikosta keon toiselta puolelta.

Kerran vielä muurahaissian pitkä kieli kokosi suullisen termiittejä. Sitten tapahtui jotakin hirvittävää. Ruskeankeltaisesta ruohikosta, jossa oli tummia varjoläikkiä, ponnahti ilmaan vaskenkellertävä eläin, jonka turkissa oli mustia kiemuroita. Niin täydellisesti sulautui tämä täplikäs kuolema, leopardi, sen piilopaikan väriin, jossa se oli maannut väijyksissä, että näytti melkein siltä kuin palanen itse tasangosta olisi hypännyt ilmaan. Peto oli lajinsa suurimpia. Täplikkään hännän päästä avonaisena ammottavaan punaiseen kitaan saakka se oli ainakin kahden ja puolen metrin pituinen, suuri kuin naarasleijona ja paljoa peloittavampi. Kun se hyppäsi, tunkeutuivat kynnet esille käpälistä kuin mustat sirpit, ja sen parin tuuman pituiset hampaat välkkyivät ilta-auringossa kuin valkoiset tikarit.

Kun suuren kissan notkea ruumis oli vielä ilmassa, singahti keon toisella puolella kasvavasta leipäpuusta kuin kimmeltävän ruskea juova kalliopytonin pää, joka on niin julma katsottava, että vain harvat ihmiset ovat joskus sellaisen nähneet. Sen suuri ruumis oli seitsemän, kahdeksan metrin pituinen; se oli noita viidakon uumenien hirviöitä, joista sepitetyt kertomukset ovat kulkeneet perintönä polvesta polveen lyhytikäisten alkuasukkaiden keskuudessa.

Vaikka muurahaissika onkin eläimistä haavoittumattomimpia, se ei sentään halunnut antautua leopardin kynsien ja hampaiden raadeltavaksi eikä pytonin kaikki luut murskaavaan puserrukseen Kun siis suuren kissapedon täplikäs, notkea ruumis ja pytonin kuolemankiemurat syöksähtivät yht'aikaa ilman halki sitä kohti, se väänsi maata suurten lihastensa jokaisen hivenen voimalla, ja melkein yhdellä ainoalla liikkeellä se hautautui pehmeään multaan, jonka se oli penkonut keon pinnalle.

Kun muurahaissika hävisi näkyvistä, leopardi putosi pehmeästi kuin höyhen juuri samaan paikkaan, jossa iso vajahampainen oli seissyt hetkistä aikaisemmin. Ja kun peto upotti kyntensä vielä liikkuvaan multaan, kuului keon viidakon puoleiselta sivulta humahdus, ja jättiläiskäärmeen suuri ruumis kohosi keon laidan yläpuolelle. Se oli heittäytynyt maahan puun latvasta, jossa se oli piileskellyt, aikoen musertaa maasian teräksenvahvoilla kiemuroillaan, mutta se näkikin nyt leopardin samassa paikassa, jossa muurahaissika oli ollut hetkistä aikaisemmin.

Hetkisen molemmat hirviöt katselivat toisiinsa. Leopardin raivoisat silmät, jotka olivat kuin sulaa kultaa, tuijottivat uhkaavasti käärmeen veripunaisiin silmiin, joiden terät olivat kohtisuorat ja katselivat vihaisesti medusamaisesta päästä, joka huojui ilmassa tuskin parin metrin päässä.

Pytonin suurta ruumista pitkin kulki ristiin rastiin seepian ja kivenruskean värisiä täpliä, ja sen käyrien ja litteiden hampaiden takana häilyi sen musta, päästä haaroittunut kieli kuin liekki. Mutta pyrstö kiertyi puunrungon ympärille niin lujasti, että sen luumaiset piikit upposivat rosoiseen kaarnaan.

Leopardi tiesi kokemuksesta, kuinka nopeita ja vaarallisia kalliojättiläiskäärmeen kiemurat ovat. Vaikka se olikin erikoisen suuri sekä rohkea, kuten kaikki sukunsa eläimet, se olisi tavallisissa oloissa karttanut pienintäkin riitaa sellaisen hirviön kanssa, joka nyt oli sitä vastassa. Kiehuva raivo kuumensi kuitenkin sen sakeaa verta, kun se tunsi, että sen edessä huojuva käärme oli riistänyt siltä jollakin salaperäisellä tavalla varman saaliin. Ja päästäen kuuluviin hirvittävän, ärsyttävän murahduksen, jollaiseen leopardi purkaa murhanhimonsa, se kyyristyi yhä matalammaksi; sen pitkä, täplikäs häntä heilui edestakaisin, pystyt korvat painuivat luimuun kuin vihaisen kollikissan, ja silmät leimusivat tulena ja liekkinä.

Viidakon synkimpien tiheikköjen satavuotias valtias ei ollut moniin vuosiin kohdannut ainoaakaan eläintä, joka olisi uskaltanut ruveta vastustamaan sen teräksenlujia voimia ja lähes sadan kilon painoa. Kun se oli nyt koholla kuin muurinmurtaja, sai kylmäverisen eläimen jäätävä leppymätön viha sen valtoihinsa, ja niin nopeasti, että silmä tuskin erotti, sen kolmikulmainen pää lennähti eteenpäin kuin sotakoneesta lingottuna. Niin nopea ja voimakas kuin leopardi olikin, se ei saanut väistetyksi iskua eikä kestänyt sitä, vaan kierähti monta kertaa ympäri. Jättiläiskäärmeen käyrät hampaat viilsivät sen silkinhienoa turkkia, matelijan miehen reiden paksuiset kiemurat kietoutuivat sen ympärille, ennenkuin se ehti jälleen saavuttaa tasapainonsa.

Kun suuri kissa ponnistautui jaloilleen, hirmumatelijan kolmikulmainen pää vetäytyi torahampaiden ja kynsien saavuttamattomiin, ja huojuen ilmassa luomettomien silmien kiiluessa kuin kuoleman rubiinit, se oli kuin viidakossa asuva hornan henki, joka ohjaili kuristavien kiemuroiden surmantyötä.

Sinä päivänä leopardi täytti julman rotunsa perinnäistapojen kaikki vaatimukset. Kaikki tasangon muut suuret kissat, kuten puuma ilves ja gepardi, ovat vihaisia ja vaarallisia vastustajia, kun niitä ärsytetään, ja voimassa ja nopeudessa ne melkein kykenevät kilpailemaan leopardinkin kanssa, mutta ei ainoallakaan niistä ole sitä suurenmoista, järkkymätöntä urhoollisuutta, joka polttaa tulena taistelevan leopardin veressä. Haavoittunut leijonakin saattaa joskus peräytyä, mutta murjoutunut leopardi haluaa vain elää tarpeeksi kauan voidakseen surmata vihollisensa.

Vaikka käärme olikin kiertynyt suuren, täplikkään kissan ruumiin ympärille, tämän onnistui sentään riistäytyä vapaaksi siitä yhdestä ainoasta kiemurasta, joka piti sitä kiinni. Käärmeen hampaiden jälkien viiltävä tuska — ne olivat repineet auki sen kyljen — oli kuitenkin haihduttanut sen aivoista peräytymisajatukset. Murahtaen kumeasti se iski mustat kyntensä jättiläismatelijan kylkiin, jolloin kuului ääni, ikäänkuin olisi revitty silkkiä. Käärmeen sitkeän, suomuisen nahan alla oli kuitenkin kimmoisia, kivikovia lihaksia, joita eivät leopardinkaan kynnet pystyneet haavoittamaan kuolettavasti.

Kun yksinkertainen kiemura tiukkeni, leopardi taivutti sitä kohti ammottavan suunsa aikoen purra torahampaansa neljä valkoista tikaria yhteen käärmeen selkärangassa. Mutta samassa silmänräpäyksessä kuin se taivutti täplikästä päätään, käärme kiersi toisen kiemuran puolittain sen kaulan ympäri. Ponnahtaen äkkiä takaisin leopardi pelastui siitä viimeisessä silmänräpäyksessä ja iski vihaisesti peräytyvää kiemuraa.

Sitten alkoi secutorin ja retiariuksen välinen taistelu, miekalla asestetun gladiaattorin kamppailu verkolla varustettua vastaan. Leopardi oli puristuksissa kuin teräsrenkaassa; se saattoi vapauttaa itsensä ainoastaan jos se sai katkaistuksi käärmeen selkärangan.

Vetäen huohottaen henkeä keuhkoihinsa tiukkenevassa renkaassa, joka piti sitä kiinni, suuri kissa viilteli kuin mieletön pitkillä kynsillään, niin että jättiläiskäärmeen välähtelevä nahka lopulta riippui riekaleina, ja verisiä naarmuja näkyi siellä täällä sen pitkässä ruumiissa. Repiessään hurjasti kynsillään leopardi sivalsi silloin tällöin toistakin kiemuraa, joka yhä uhkasi sitä, tahi suuntasi nopeita, huumaavia iskuja käärmeen heiluvaa päätä kohti, kun se pyrki liian lähelle.

Jonkin aikaa taistelu pysyi tasaväkisenä. Pyton ei jaksanut kuristaa leopardia kuoliaaksi yhdellä ainoalla kiemuralla, eikä leopardikaan voinut tehdä ahdistajaansa taisteluun kykenemättömäksi panematta itseään varmalle kuolemalle alttiiksi. Vihdoin voitti matelijan kylmä oveluus pedon raivoisan viekkauden. Vaikka suurta käärmettä oli vihollinen sivallellut, repinyt ja raastanut, se tiukoitti yhä vain surmansilmukkaansa, joka piti leopardia vangittuna, löyhentämättä sitä hitustakaan tuskistaan huolimatta. Kun puserrus vihdoin oli jonkin verran hidastuttanut vangitun pedon nopeutta, ryhtyi pyton vuorostaan hyökkäämään.

Sähähtäen äkkiä ja vihaisesti kuin höyrykone kalliokäärme aukaisi suunsa, niin että sen litteät, peitsen terän muotoiset hampaat näkyivät, ja suuntasi sitten nopeasti iskun kohti leopardin päätä, mutta ei kuitenkaan sellaista vauhtia, ettei silmä kykene sitä erottamaan, joka muutoin kuuluu suurten matelijoiden perintöoikeuksiin.

Leopardin kannalta tämä hyökkäys oli erehdys. Vangittu eläin tiesi vallan hyvin, ettei jättiläiskäärmeiden käyrissä hampaissa ole, vaikka niillä voikin viiltää rumia haavoja, sellaista myrkkyä, joka silmälasikäärmeen tahi eteläafrikkalaisen kyyn purtua aiheuttaa varman kuoleman, ja se oli liiankin halukas, koettamaan omia peloittavia hampaitaan käärmeen hampaita vastaan. Kun tuo irvistelevä, kolmikulmainen pää syöksyi sitä kohti, peto ojentautui kaula jännitettynä ottamaan sitä vastaan, ja kun se tuli ulottuville, se tavoitti sitä suurihampaisilla leuoillaan, toivoen voivansa lopettaa taistelun yhdellä ainoalla vihaisella puraisulla.

Mutta satavuotiaan käärmeen kylmät ja laskevat aivot eivät kuitenkaan olleet erehtyneet. Sähähtävän pään hidas syöksy oli ollut pelkkä valehyökkäys. Samoin kuin harjaantunut nyrkkeilijä väistää musertavan iskun, joka päättäisi ottelun, jos se osuisi tarkoitettuun kohtaan, pytonin notkea niska taipui kuin välähdys, ja sen pää sukelsi leopardin pään alle. Sitten seurasi vastaisku. Kun suuren kissan vaahtoa pursuavat leuat naksahtivat kiinni ilmassa, kiertyi toinen suuri kiemura kylmänä ja surmantuojana kuin kuolema itse leopardin hartioiden ympäri ja tiukentui seuraavassa silmänräpäyksessä niin lujaksi, että pakeneminen kävi mahdottomaksi: verkkomies oli vihdoinkin vanginnut paulaansa hyvin asestetun miekkamiehen.

Upottaen luunkovat ihokyhmynsä yhä syvemmälle puun rosoiseen kuoreen ja kiertäen pyrstönsäkin rungon ympärille lujentaakseen vipuvoimaansa kalliopyton kääriytyi niin tiukkaan kuolemaan tuomitun pedon ympärille, että sen kiemurat upposivat leopardin ruumiiseen niin syvälle, että olivat melkein sen täplikkään nahan tasalla.

Huohottaen ja rykien, kuoleman korinan kuuluessa sen kurkusta, vihainen peto koetti epätoivoissaan turhaan vapautua noista surmankiemuroista. Vihdoin se lakkasi ponnistelemasta ja lepäsi hiljaa paikallaan.

Varmana siitä, ettei sen enää tarvinnut pelätä vastustajaansa, jättiläiskäärme työnsi päänsä ja niskansa lähemmäksi liikkumatonta uhriaan, tiukentaen samalla kiemuransa äkilliseen, musertavaan puristukseen, jonka oli määrä murskata jokainen luu leopardin ruumiissa.

Vaikka leopardi näytti avuttomalta ja hengitti yhä työläämmin, sen lasimaiset silmät tarkkasivat kuitenkin jokaista hirviön liikettä, jonka kiemurat olivat sen ympärillä.

Käyttäen hyväkseen viimeistä silmänräpäystä yksi leopardin käpälistä ojentautui kauaksi eteenpäin tarttuen käärmeen niskaan, kun sen pää heilahti lähemmäksi. Ja ponnistaen voimansa vielä viimeisen kerran kuoleva peto sai vedetyksi matelijan kolmikulmaisen pään puoleensa. Ja samalla kuin pytonin kiemurat musersivat leopardin muodottomaksi lihakasaksi, pedon tikarinterävät hampaat pureutuivat yhteen matelijan aivoissa ja jäivät niihin kiinni.

Kuolemantuskissaan suuri käärme heilahdutti suuren ruumiinsa muurahaiskeolta ja kiemurteli hirvittävästi runnellen pensaat ja painaen pitkän ruohon lakoon. Mutta leopardin ote ei irtautunut.

Vasta sitten kun peto ja käärme kumpikin makasivat yhtä liikkumattomina ja jäykkinä, ilmestyivät muurahaissian lerppakorvat ja rauhalliset silmät jälleen maan pinnalle. Halveksien viimeisimpien vihollistensa ruumiita ja huolimatta edes onnitella itseään sen johdosta, että oli pelastunut leijonan, leopardin ja pytonin hampaista, muurahaisten syöjä taaperteli toiselle keolle jatkaakseen elämäntyötään, muurahaisten syömistä.

SURMA

Seitsenvuoret hohtelivat ylt'yleensä valkoisina ja opaalinvärisinä kuin simpukan sisäpuoli ensimmäisen sinä vuonna sattuneen lumisateen jälkeen. Lännessä painui aurinko ruusunpunaiseen pilviröykkiöön, joka hitaasti muuttui ambranvärisestä omenanvihreäksi. Kun sitten pimeä kietoi huiput vaippaansa, vaihtelevat vivahdukset tummenivat joulukuisen keskiyön sinipunertavaksi rusotukseksi, ja villiväki kömpi esiin piilopaikoistaan viettämään omaa päiväänsä.

Kaikki eivät kuitenkaan olleet liikkeellä. Oli kohtalokas seitsemäs kaniiniton vuosi, ja rutto, joka oli heimon vitsaus, ahdisti niitä kovasti. Pumpulihännän lumeen tekemiä neljää syvää reikää ja pohjoisessa elävän jäniksen puolisuunnikkaan muotoisia jälkiä ei näkynyt missään. Muitakin oli poissa. Solmittuaan aselevon nälän ja kylmän ja vaarojen kanssa eläinkunnan unikeot nukkuivat turvassa kevääseen saakka. Harmaat, ruskeat ja punaiset lepakot nukkuivat pää alaspäin luolien kaukaisimmissa sopukoissa. Musta karhu oli kaivautunut lumen alle suppilomaiseen, kuivalla ruoholla vuorattuun luolaansa, joka sijaitsi vuoren rinteessä. Maaorava oli mennyt makuulle syötyään illallisekseen hieman jyviä ja pähkinöitä, joita se oli kasannut vierelleen, jotta sillä olisi syömistä, jos se sattuisi heräämään ja olemaan nälissään pitkänä yönä. Hidas haisunäätä, jonka vaalilause on: »Älä kiiruhda, täältä tulee muitakin!» ja lihava silavasäkki, murmeli, nukkuivat sikeästi luolassaan kääriytyneinä pehmeiksi pyöreiksi turkispalloiksi. Neuvokas pesukarhu uinui ontossa puussa, ja pieninkin nukkujista, hyppivä hiiri, lepäsi kuivassa ruohotukossa puolen metrin päässä maan pinnasta kiertyneenä pyöreäksi kääröksi, jonka se oli sitonut lujasti pitkän silkinhienon häntänsä kaksinkertaisella kiemuralla, vaikka kaikki sen suuren heimon muut jäsenet temmelsivät ja kisailivat hangella ja hangen alla.

Muut Seitsenvuorten asukkaat, niin karva- kuin höyhenpeitteiset, saivat olla piilosilla kuoleman kanssa koko pitkän talven kevään tuloon saakka.

Vuoren toisella puolen lirisi pieni puro hangen alla punertavaan kvartsiin revenneessä halkeamassa päätyen läpikuultavaan samaan punaiseen kiveen syövyttämäänsä hiidenkirnuun, jossa se pyöri hitaasti kuin hiljaa poreilevassa padassa pohjasammalten ja muiden vesikasvien välähdellessä keltaisina, oliivinvihreinä ja veripunaisina kirnun pohjalla. Lähellä kohosi kuiva hongan runko kohtisuorana kuin kynttilä kolmenkymmenen metrin korkeudelle.

Hongan kupeesta lähellä latvaa ammottavasta reiästä ilmestyi esiin ruskea eläin, jonka rinnassa oli valkoinen täplä, liukuen kuin käärme paksua runkoa myöten maahan, kun ensimmäiset tähdet syttyivät tuona talviyönä taivaalle. Tuuhean hännän päästä tylpän kuonon kärkeen otus oli vain vähän yli metrin pituinen ja painoi tuskin kymmentä kiloa. Mutta nämä kymmenen kiloa tiesivät tuhoa ja surmaa, sillä puissa-asuja oli iso kärppä, jota metsästäjät nimittävät mustaksi kissaksi sekä kalastajanäädäksi, vaikk'ei se ole suinkaan kissa eikä milloinkaan kalastakaan. Se on painoonsa nähden Pohjois-Amerikan ehkä vaarallisin eläin. Ensi silmäyksellä se näyttää verraten vaarattomalta; sen pää on iso ja muistuttaa koiran päätä, korvat ovat lyhyet ja tylpät, mutta sen ilkeät vinot silmät, jotka kiiluvat pimeässä vihreinä, ja sen voimakkaiden leukojen tavattoman suuret, terävät hampaat, kyllä selittävät, miksi intiaanit ovat antaneet sille nimeksi pekani, joka assiniboinen kielessä merkitsee »surma».

Musta peto laskeutui pilviä hipovasta kelohongasta pää edellä, mikä jo riitti todistamaan sen mestarikiipeäjäksi, koska karhu ja apinakin laskeutuvat pystystä puusta takaperin. Kun suuri kärppä liikkui hangella kuin kuoleman musta varjo, kohosi täysikuu vaaleana kuin vesikupla sinipunervista ja opaalinvärisistä varjoista vuoren laen yläpuolelle, himmensi sulan kullan väriä ja valoi maahan hiljaisuutta ja loistoa.

Äkkiä rikkoi hiljaisuuden ääni, joka huusi puiden latvojen yläpuolelta peloittavan kysymyksen:

— Kuka, kuka — kuka, kukaa?»

Suurta kärppää kohti liiti tumma varjo, josta erotti kaksi suurta, hehkuvaa silmää. Kun se tuli lähemmäksi, peto koukisti äkkiä selkänsä, ja ponnahtaen korkealle ilmaan se kiskaisi käyrillä kynsillään suuren kasan höyheniä huuhkajan pehmeästä rinnasta, joka oli ollut niin julkea, että oli hyökännyt Seitsenvuorten Mustan Surman kimppuun. Surman leuat loksahtivat kiinni tuuman päässä linnun kaulasta, ja kirkaisten inhosta tämä katosi pimeään nelijalkaisen pedon jäädessä murisemaan hangelle ja pölyyttämään untuvia, jotka olivat tarttuneet sen kynsiin.

Sitten kalastajanäätä lähti kuin jälkiä vainuava koira jälleen jatkamaan matkaansa vuoren juuritse, painaen lumeen litteät, nelikulmaiset jäljet. Äkkiä se pysähtyi kesken askeleen kuuntelemaan ääntä, joka rikkoi kuutamoisen hiljaisuuden ja joka kuulosti yhtämittaiselta ja yksitoikkoiselta kuin jos joku olisi kihnuttanut puuta tavattoman tylsällä sahalla. Niin kului hetkinen; sitten musta eläin jälleen jatkoi kiipeämistään vuorelle. Rinteen puolivälissä se pysähtyi suuren kuusen pitkien oksien alle, jonka lyhyet vihreät neulaset olivat aivan lumen peitossa. Kymmenisen metrin päässä näkyi ylempänä häämöttävän kuutamossa suuri harmaanruskea piikkisika, jota kaikki tukkilaiset vihaavat, se kun tuhoaa kaikki puut ja työkapineet heidän kämppiensä läheisyydestä.

Tämäkin otus työnsi vakavasti talttojaan kaarnaan kuin olisi ollut työssä tuntipalkalla. Useimmat Seitsenvuorten asukkaat tahtovat elää näkymättömissä, erittäinkin silloin, kun ovat syöntipuuhissa. Mutta piikkisika ei välitä sellaisesta vaiteliaisuudesta. Sen yksinkertainen jyrsivä elämä oli julkista maailmalle, ja se söi kulkiessaan äänekkäästi ja pelkäämättä, koska vain harvat eläimet uskaltavat ahdistaa sitä. Susi ja ilves ovat yrittäneet, mutta saaneet surmansa. Kalastajanäätä pysähtyi katselemaan vesi kielellä tuota lihavaa, velttoa otusta, joka aterioi korkealla sen yläpuolella.

Huolimatta näennäisestä varomattomuudestaan ei piikkisika ollut suinkaan niin suojaton kuin miltä näytti. Syödessään se käänsi päänsä puun latvaa kohti, niin että sen häntä, joka oli täynnä teräviä, väkäisiä piikkejä, saattoi iskeä monta myrkyllistä pistoa jokaisen eläimen naamaan ja silmiin, joka uskaltaisi julkeasti hyökätä sen kimppuun takaapäin. Kun ne piikit kerrankaan upposivat eläimen lihaan, haavoittunut kohta rupesi ajettumaan ja märkimään piikkien tunkeutuessa yhä syvemmälle.

Musta peto katseli kauan aikaa välinpitämätöntä piikkisikaa. Tiheiden metsien musta kärppä on jollakin salaperäisellä tavalla vastaanottamaton sen piikkien pistosten vaikutuksille. Se saattaa nielläkin niitä suuria määriä tuntematta minkäänlaisia ilkeitä jälkiseurauksia. Kun ne tarttuvat mustan kissan ruumiiseen, ne putoavat tavallisesti pois, mutta vaikka ne jäisivätkin lihaan, eivät ne milloinkaan aiheuta tulehduksia niissä kudoksissa, joiden läpi ne kulkevat. Mutta koira, jota ne ovat pistäneet, ajettuu hirvittävästi ja kuolee tavallisesti verenmyrkytykseen.

Huolimatta vastaanottamattomuudestaan ei tämä »surma» kuitenkaan halunnut panna omaa suojelevaa sallimustaan liian kovalle koetukselle. Sadat sen naamaan ja huuliin tarttuvat, väkäiset piikit eivät suinkaan terästäisi sen näköä eivätkä ruokahalua, ja se alkoikin katsella ympärilleen keksiäkseen jonkin keinon, jonka turvissa se saattaisi lähestyä piikkisikaa edestäpäin.

Kymmenisen metrin päässä kasvoi pitkä honka, joka oli kuusta monta metriä korkeampi. Poiketen syrjään polultaan musta kärppä kiipesi männyn vastakkaista kuvetta ylös äänettömästi kuin orava eikä pysähtynyt, ennenkuin oli päässyt puoliväliin paksua oksaa, joka ojentautui kuusta kohti ja oli sitä paljoa korkeammalla. Ihmisestä olisi tuntunut mahdottomalta, että mikään eläin olisi suunnitellut sellaista hyppyä, mutta musta kissa tiesi tarkalleen, mihin se kykeni. Siirtyen oksan latvaan se heittäytyi ilmaan kuusta kohti. Suurenmoisessa kaaressa sen musta ruumis kiiti ilman halki noin viidentoista metrin korkeudella maasta, alussa pyöreänä karvapallona, mutta joka metrillä ojentuen, kunnes notkea otus hypyn tärkeimmällä kohdalla jännittäytyi täyteen pituuteensa samalla tavoin kuin korkeushyppääjän ruumis näyttää liitävän ilmassa riman yläpuolella. Eteen- ja alaspäin suuri kärppä kiiti ilman halki, ja juuri kun se näytti olevan putoamaisillaan maahan, tarttuivat sen pitkät kynnet kuusen heiluviin ylimpiin oksiin tunkeutuen syvälle kaarnaan. Seuraavassa silmänräpäyksessä piikkisian himmeät siansilmät tuijottivat tyhmistyneinä toisiin silmiin, jotka hehkuivat kuin tuli.

Piikkisian ruumis näytti paisuvan toista vertaa suuremmaksi, kun sen käyrät, kolmenkymmenen senttimetrin pituiset piikit kohosivat pystyyn sen selässä ja sen peloittava häntä läimähdytteli ensin toiselle, sitten toiselle puolelle, kun säikähtynyt jyrsijä koetti perääntyä noiden tuhoa ennustavien silmien tieltä, jotka leimusivat sitä vastaan. Mutta se oli jo liian myöhäistä. Äkkiä, nopeasti kuin hyökkäävä käärme, surman lujat leuat syöksähtivät eteenpäin ja pureutuivat kuin sangat kiinni piikkisian suojattoman kuonon ympärille. Sitten jännittäen tukevia sääriään, niin että niiden suuret lihakset olivat kovat kuin rautatangot, kalastajanäätä tempasi jyrsijän irti puusta ja heilahduttaen saaliinsa ilmaan viskasi sen oksien välitse kaukana alhaalla leviävälle jäätikölle. Musta kärppä oli maassa melkein yhtä pian kuin sen uhrikin, ja hetkistä myöhemmin piikkisika, joka oli liian huumaantunut putoamisesta voidakseen puolustaa itseään, heitti henkensä raivoisan ahdistajansa hampaissa. Tämä söi piikkisian välittämättä sen piikeistä, samalla tavoin kuin ihminen syö ostereita, kätki loput lihavasta haaskasta tiheikköön ja palasi onkaloonsa nukkuakseen kellon ympäri.

Myöhään seuraavana yönä surma palasi paikkaan, johon se oli kätkenyt piikkisian tähteet. Mutta sen lähestyessä suurta kuusta alkoi syvältä sen kurkusta kuulua sanomattoman uhkaavaa murinaa, kun jokin harmaa eläin, joka oli yhtä suuri kuin se itse, vilahti kuin aave tiheikössä, ja tuokion ajan ison pesukarhun irvistelevä naama oli päin mustan kärpän hehkuvan viheriöitä silmiä.

Pesukarhu oli vakava ja yksinäinen, vanha uros, joka ei ollut huolinut lähteä talviasuntoonsa muiden heimolaistensa tavoin heti ensimmäisen lumisateen jälkeen. Etsiessään rinteiltä ruokaa se oli sattumalta löytänyt mustan kissan piilottaman haaskan, ja kun se oli kova tappelupukari kuten muutkin sukulaisensa, se oli nyt tullut aukealle taistellakseen sattumalta löytämästään aarteesta. Hetkisen musta ja harmaa eläin seisoivat tasaisella valkoisella tantereella vastakkain kuin salamannopeat nyrkkeilijät kehässä. Ja kuitenkin oli palkinnon voittamisessa, josta ne aikoivat ryhtyä taistelemaan ensi sarastuksen heikossa valossa, kysymys elämästä ja kuolemasta.

Musta teki ensimmäisen hyökkäyksen. Paljoa nopeammin kuin ainoankaan kaksijalkaisen nyrkkeilijän nyrkit sen leuat suhahtivat pesukarhun kurkkua kohti. Pysytellen kauniisti tasapainossa neljällä solakalla käpälällään harmaa eläin väisti vastustajansa ensi hyökkäyksen. Viistoon suunnatulla huitaisulla se puolestaan sivalsi kalastajanäädän mustia kylkiä, ensin toisella käpälällään, sitten toisella, vikisten samalla vihaisesti. Suuren kärpän mustaan turkkiin ilmestyi oitis pitkiä, punaisia viiruja. Välittämättä haavoistaan ja haluamatta käyttää peloittavia kynsiään musta kissa ojensi tylpän päänsä vielä kerran yrittäen jälleen mieliotettaan. Tällä kertaa se onnistui; kaksi terävää hammasriviä pureutui kiinni nahkapoimuihin, jotka suojelevat pesukarhun kaulaa. Hetkisen mustan surman omituiset, vinot silmät leimusivat vihreinä aivan lähellä pesukarhun liekehtiviä silmiä.

Viimeksimainittu sai kiittää onneaan, että sen nahka oli höllä ja sitkeä. Jos mustan surman terävät hampaat olisivat sattuneet tuumankaan lähemmäksi kurkkua, pesukarhun henki olisi heti ollut vaarassa. — Tarttuen kalastajanäädän kurkkuun etukäpälillään kuin pienillä ihmiskäsillä pesukarhu koetti kaikin voimin työntää takaisin mustaa petoa, joka tunkeutui yhä lähemmäksi. Ei kuitenkaan pesukarhu eikä mikään muukaan sen painoinen eläin ole voimiltaan tuon julman taistelijan, surman, vertainen. Huolimatta harmaan tappelijan epätoivoisista ponnistuksista tunkeutuivat suuren kärpän raateluhampaat yhä lähemmäksi kaulavaltimoa, joka oli piilossa höllän nahan poimujen alla. Silloin äkkiä nopeasti vääntäen päätään ja kääntyen syrjään pesukarhu riistäytyi irti, haavoittuneena ja verissään, mutta ei vakavasti vahingoittuneena.

Ensimmäisen kerran vuosikausiin vanha, harmaantunut metsästäjä tunsi tavanneensa ylivoimaisen vastustajan. Koettaen pelastautua pakenemalla se pyörähti ympäri ja lähti kiitämään täyttä vauhtia hankea pitkin. Mutta vaikka se pani parastaan, katkaisivat takaa-ajajan hypyt melkein heti välimatkan. Yhä uudestaan tuon unikeon, joka olisi ollut turvassa ontossa puussaan, täytyi kääntyä ja harpata henkensä edestä, mutta aina vahingokseen. Musta kärppä oli nopeampi, sen kynnet ja hampaat olivat pitemmät, ja mikä pahinta, sen melkein yliluonnolliset voimat eivät suoneet pesukarhulle minkäänlaisia mahdollisuuksia säännölliseen taisteluun. Kun molemmat pedot näin hyppivät ja loikkivat ristiin rastiin hangella, ne sattuivat kampeamaan lähelle suurta valkoista tammea, joka kohosi erillään muista vuoren ylimmän rinteen reunalla. Pesukarhu heti puuhun kuin orava luullen nähtävästi voivansa pitää paremmin puoliaan ylhäällä, koska maakamaralla taisteleminen näytti koituvan sille turmioksi.

Kalastajanäätä seisoi hetkisen liikkumatonna. Sitten vasta, kun pesukarhu oli pääsemässä puun latvaan, se seurasi sitä liukuen runkoa ylöspäin notkeasti kuin tumma tulenliekki. Takaa-ajo ei tullut pitkäksi. Pesukarhu on kyllä nopea ja varmaliikkeinen, mutta sen kintereillä olikin sinä, aamuna Pohjois-Amerikan nopein kiipijä. Orava saattaa kiitää puun latvasta toiseen nopeammin kuin ihminen juoksee maassa; näätä pyydystää ruoakseen oravia, mutta mustakissa sieppaa näädänkin kiinni yhtä helposti kuin kissa hiiren.

Ennenkuin pesukarhun harmaa ruumis edes ehti tammen latvaan, musta murhamies hyökkäsi sen kimppuun. Tarttuen tukevaan oksaan takakäpälillään musta kissa iski molempien etukäpälöittensä kaikki kynnet pesukarhun luisuihin hartioihin ja veti vastustamattomalla voimalla ponnistelevan eläimen irvisteleviä leukojaan kohti. Pesukarhu rimpuili turhaan vapautuakseen surman otteesta, puri, repi ja raastoi, mutta nuo teräksen vahvat käpälät vetivät sitä armottomasti yhä lähemmäksi, kunnes suuri kärppä iski ulvahtaen hiljaa hirvittävästä tyytyväisyydestä leukansa uhrinsa kurkkuun kuin terässangat. Muutamien minuuttien kuluttua pesukarhun ruumis oli kätkössä samojen pensaiden alla kuin piikkisian raatokin.

Viikon kuluttua pesukarhun kuolemasta valkeni kerran päivä, joka oli harmaa kuin aave. Aina väliin kietoi lumikuuro vuorten korkeat huiput läpinäkymättömään harsoonsa. Tammien kuihtuneet lehdet olivat tummanruskeat, ja niissä oli punaisia täpliä, ja alakasvisto näytti tummanpunaiselta lunta vasten hehkuen karmiininpunaisina täplinä paikoissa, missä oli kuusaman vesoja. Vaaleankeltainen kuloheinä heilui tuulessa kuin naisen tukka.

Juuri mäntyjen latvojen yläpuolella liiteli suuri haukka edestakaisin, sen harmaansinisen ruumiin melkein sulautuessa talviseen taivaaseen. Musta päälaki ja rinnan harmaa poikkiviiva ilmaisivat linnun pohjoisten alueiden kyyhkyshaukaksi, jonka pakkanen ja nälkä ja ankara talvi olivat karkoittaneet kotipaikoiltaan.

Äkkiä linnun vihaiset keltaiset silmät alkoivat hehkua kuin tuli, ja nopeasti kuin kiitävä pilvi se leijaili kohti paikkaa, missä jokin musta eläin näkyi makaavan lumessa aukealla matalan huipun juurella. Kun iso haukka lähestyi liikkumatonta otusta, se leijaili hetkisen epäröiden ilmassa. Nietoksessa tarpova eläin ponnisteli päästäkseen pois lumesta, mutta näytti vaipuvan aina takaisin uupuneena, pää velttona retkottaen ja silmät puoliummessa.

Kovan nälän ahdistamana kyyhkyshaukka kohotti äkkiä kuperat siipensä ja syöksyi maahan kuin harmaa välähdys jännittäen terävät kyntensä suoriksi pudotessaan. Mutta juuri kun käyrät kynnet olivat tunkeutumaisillaan syvälle otuksen mustaan turkkiin, tapahtui merkillistä.

Kuin laukaistun jousen lennättämänä suuri kärppä ponnahti parin metrin korkeudelle maasta, tarttui kyyhkyshaukkaan ilmassa ja iski tikarinterävät hampaansa petolinnun kaulaan. Ilmojen ylpeä rosvo oli joutunut kuolemanloukkuun, jonka kärppä oli virittänyt oma musta ruumiinsa syöttinä, ja kuolleen linnun komeat siivet laahasivat kohta lumessa, kun musta kissa raastoi sitä lähimpään pyyntiluolaansa, joita sillä oli lukemattomia.

Haukan sitkeä, jänteinen liha oli ainoa ravinto, mitä musta kissa oli saanut moneen päivään, sillä niin huonoa oli saalistaminen Seitsenvuorilla tuona ankarana kuukautena. Sitten kerran valkeni sellainen kristallinkirkas päivä, jollaisia on kaikkina talvina. Kuuset näyttivät piirtyvän melkein mustina sinistä taivasta vasten, ja pyökkien punaisenharmailta oksilta kuului sinooberinpunaisten ja oranssinväristen ja keltaisenruskeiden käpylintujen hälisevää ääntelyä. Etäisyydessä vuorten seitsemän huippua kohosivat tummansinisinä ryhmissä kasvavien kuusten synkän vihreää taustaa vasten.

Musta kärppä lähti liikkeelle kelohongan kolosta kuin varjo, silmät kovasta nälästä kiiluen. Nälkä oli pakottanut sen lähtemään saalistamaan päivällä. Juuri kun se pääsi maahan, ravasi komea punainen kettu sen ohi nopeaan, kevyeen tapaansa. Talvisessa auringonpaisteessa se oli kuin sekava rykelmä ruskeanpunaisia, ruosteenkarvaisia ja keltaisenruskeita täpliä, ja värien kirkkautta vielä tehostivat tummankeltaiset ja hopeiset läikät ja hentojen, solakoiden jalkojen kiiltävän musta väri. Pitkähännän kiitäessä ohi musta kissa hyökkäsi sitä kohti murahtaen nälissään vihaisesti. Kääntäen päätään nopeasti sivulle kettu näytti tarkastelevan takaa-ajajaansa kuin huvikseen, melkeinpä suopeasti, ja kun hyppivä musta peto tuli lähemmäksi, se paransi vaivatonta vauhtiaan ja katosi vilahduksena läheisen harjanteen taakse.

Sitten alkoi merkillinen takaa-ajo — jäniksen ja kilpikonnan kilpajuoksu. Ketun hämmästyttävän nopeaa vauhtia, oveluutta ja kepposia vastaan musta kissa pani rautaisen kestävyytensä ja sukunsa hellittämättömän sitkeyden.

Alussa kettu näytti päättäneen tehdä kilpailusta suoraan suuntautuvan kilpajuoksun. Se laukkasi metsäisen rinteen poikki, sitten suoraan vuoren huipulle ja alas sen toista rinnettä sellaista vauhtia, että metsiä ja vuoria jäi kilometreittäin sen ja vainoojan väliin. Vasta kun se oli tullut etäisimpien saalistusmaittensa rajoille saakka, se kiersi takaisin mieluummin kuin uskaltautui tuntemattomille seuduille sellainen takaa-ajaja kintereillään.

Surma tunsi varmaankin tämän kettujen tavan, sillä kun jäljet alkoivat kääntyä suuressa kaaressa vasemmalle, se poikkesi niiltä kokonaan syrjään. Juostessaan suoraan vuoren juurta kohti se tapasi ne jälleen muutamien kilometrien päästä laukattuaan vain kolmanneksen ketun juoksemasta matkasta. Kalastajanäätä teki montakin kertaa samanlaisia oikaisuja sinä päivänä säästäen siten monta väsyttävää kilometriä ja käyttäen siis samaa menetelmää, jolla punainen juoksijakuningas itsekin oli ottanut kiinni monta jänistä.

Vihdoin myöhään iltapäivällä kettu alkoi, huomattuaan ettei se voinut päästä vainoojastaan eroon vauhdillaan, turvautua heimonsa kaikkiin keinoihin ja temppuihin. Aluksi se laukkasi edestakaisin pitkin omia jälkiään ja hyppien niiden toiselta puolelta toiselle koetti haihduttaa mustan takaa-ajajansa. Sellaiset keinot olivat kuitenkin mustaan kissaan nähden tehottomia, sillä sen erehtymätön kuono haistoi oitis takaa-ajetun eläimen tekemän mutkan, hypyn ja käännöksen.

Kun aurinko alkoi painua läntiselle taivaalle, takaa-ajetun ketun tie johti kohtisuoran kallionkielekkeen lähelle. Jäljet kulkivat valkotammen oksien alitse, jotka varjostivat jyrkännettä, tunkeutuivat sitten synkkään metsään noin neljänsadan metrin matkan ja loppuivat sinne. Heti musta kärppä, joka yhä laukkasi nopeasti murhanhimossaan, alkoi kiertää yhä laajenevissa ympyröissä ketun jälkiä keskittäen jännittyneen ruumiinsa kaiken vauhdin ja vihaisten aivojensa viekkauden jälkiin, joita se tähän saakka oli seurannut varmasti kuin itse kuolema.

Jonkin aikaa näytti aivan siltä kuin vanhan ketun viekkaus olisi pelastanut sen. Vaikka suuri kärppä olisi kiertänyt ja nuuskinut kuinka tarkasti tahansa, ei se löytänyt poisvieviä jälkiä ketun käpälien lumeen painamien merkkien luota, vaikka seurasi niitä takaisinkinpäin melkein kilometrin verran. Oikealla oli jyrkänne, joka kohosi kohtisuorasti kalliorinteestä, ja näytti aivan siltä, että takaa-ajettu otus oli saattanut pelastautua ainoastaan jälkien metsänpuolelle.

Musta kissa laukkasi yhä nopeammin edestakaisin muodostaen lumeen laajoja, yhteen punoutuneita ympyröitä, joiden halkaisijana olivat ketun jäljet, sen syvällä sijaitsevien silmien leimutessa raivosta, kun sattui näin paha ja eksyttävä viivytys. Mutta vieläkään ei näkynyt minkäänlaisia jälkiä pitkän tien kummallakaan puolen. Vihdoin musta kärppä pysähtyi tammen pitkien oksien varjoon, ja sen suuri pää kääntyi hitaasti puolelle ja toiselle, kun se tarkasteli lumikenttää nähdäkseen edes vilahduksenkaan ketusta.

Äkkiä se huomasi, että tammesta oli pudonnut hiukan lunta kolmisen metrin päähän siitä jyrkänteeseen päin. Hypähtäen äkkiä se tarttui suuren oksan latvaan, joka melkein hipoi maata, ja kiipesi sitä pitkin kuin suuri, musta orava. Hetkistä myöhemmin se oli ratkaissut kadonneiden jälkien arvoituksen. Riippuvan oksan laajassa haarukassa näkyivät ketun käpälien jäljet, ja juuri ne olivat pudottaneet lumikasan, joka oli ilmiantanut sen. Pakolainen oli laukannut pitkälti tammen sivu, kääntynyt sitten takaisin ja ponnahtanut yhdellä ainoalla hyppäyksellä tuohon haarukkaan, josta lumi oli karissut. Seuratessaan sen jälkiä oksaa pitkin musta kissa saapui kohdalle, jossa toinen suuri oksa pisti kallionreunan yli. Sen oksan juuressa näkyivät ketun jäljet jälleen, kun se oli hypännyt kolmisen metriä alempana esiinpistävälle pienelle kallionkielekkeelle, mistä se salaista, mutkittelevaa polkua pitkin oli laskeutunut jyrkänteen juurelle.

Ehkä jokin ahdistettu eläin, jota kettu itse oli ajanut takaa, oli näyttänyt sille tämän vaarallisen pelastumistien. Vain viimeisenä keinona se oli lopulta pannut oman henkensä alttiiksi tehdessään tuollaisen hypyn sellaiselle polulle, jossa jalan vähäisinkin lipeäminen tahi lumen luisuminen jalkojen alta olisi saanut sen syöksymään syvyyteen jyrkänteen juurelle.

Suuri kärppä katsahti vain kerran tietä, jota pakolainen oli kulkenut, ja suuntasi sitten katseensa syvyyksiin, jotka ammottivat sen edessä. Huimaavan korkean jyrkänteen juurella kasvava pitkä kuusi näytti sille suippoa latvaansa ja lumen peittämiä sitkeitä, maahan painuneita oksiaan. Epäröimättä hetkistäkään musta kissa ponnahti ilmaan ojentaen laajat käpälänsä suoriksi ja köyristäen lyhyttä ja paksua ruumistaan kiitäessään suoraan alaspäin kaukana alhaalla kasvavaa puuta kohti. Tuokiossa se oli tunkeutunut kuin paikaltaan vyörähtänyt kivi notkeiden oksien ja kimmoisten havujen lävitse pudota tupsahtaen lopuksi syvään kinokseen puun juurelle.

Perin harva eläin olisi uskaltanut tehdä sellaista surmanhyppyä; vielä harvemmat olisivat kestäneet sellaisen putoamisen aiheuttaman tärähdyksen. Musta kissa on kuitenkin kuin pelkkää karaistua terästä ja sitkeää nahkaa, ja hetkistä myöhemmin tämä alkoi jälleen noudattaa löydettyjä jälkiä yhtä vihaisen kiihkeästi kuin alussakin, lyhennettyhän uhkarohkealla hypyllään monta minuuttia ketun saamasta pitkästä etumatkasta.

Laukatessaan yhä nopeammin, kuta pitemmälle tunnit kuluivat, suuri kärppä näki auringon häviävän taivaalta, samoin tähtien seuraavana yönä, kunnes uuden päivän valjetessa vainooja ja vainottu kiertivät hitaasti vuoren ympäri kuin musta-punainen valjakko, sillä niin lähellä ne jo olivat toisiaan. Ketun harmaapäinen häntä, joka oli heilunut koholla ylpeänä kuin kypäritöyhtö, viisti maata, ja juostessaan kettu kulki mutkissa hoiperrellen uupumuksesta. Mutta vaikka musta kissa olisi kuinka koettanut, ei se saanut lyhennetyksi välimatkaa.

Kun aurinko paistoi kirkkaasti keskimmäisen huipun yläpuolella, kettu pysähtyi äkkiä ja pusersi etukäpälillään lumiveden tuuheasta hännästään, joka oli märkä kuin pesusieni. Ja kun suuri kärppä jo lähestyi sitä, se porhalsi jälleen juoksuun hetken levosta virkistyneenä, ja vapautuneena painosta, joka oli hidastuttanut sen kulkua, se jätätti heti mustan kiusanhenkensä kauas jälkeensä. Kun kettu lähestyi pitkän harjanteen lakea, selveni sen äkillisen loppukirin syy, sillä se pujahti ovelasti piilotetun luolan käytävään, jota kohti se koko yön oli koettanut suunnata kulkunsa. Nähdessään sen kalastajanäätä paljasti hampaansa äänettömään odotuksen murahdukseen, sillä eläin, joka kaivautuu maahan, kun kärppä on sen kintereillä, on tavallisesti kuoleman oma. Punaisella ketulla oli kuitenkin vielä varalla viimeinen maan alla asuvien eläinten pelastuskeino, tunkeutuessaan luolaansa minuuttia ennen kuin musta surma ehti sen suulle.

Luolan pääkäytävä haarautui muutaman metrin päässä aukosta kolmeksi sivukäytäväksi, jotka veivät makuuhuoneeseen, ruokakomeroon ja keittiöön, johon laitoksen hylkytavarat oli sievästi haudattu. Lähellä käytävän aukkoa oli kuitenkin puolittain mutkan takana piilossa neljäs käytävä, joka johti salaiseen varauloskäytävään, jollainen on jokaisessa oikein suunnitellussa ketunluolassa. Pujahdettuaan tähän sivukäytävään kettu alkoi kuopia maata epätoivon vimmalla, ja ennenkuin sen saama »lykkäys» oli puoleksikaan kulunut, se oli saanut peitetyksi salakäytävän suun parinkymmenen senttimetrin vahvuisella multakerroksella.

Suuri kärppä ryntäsi suinpäin luolaan juuri samassa tuokiossa kun kettu livahti ulos kuin ruskea varjo puolensadan metrin päässä kasvavaan tiheikköön, jonka keskelle varauloskäytävä päättyi. Kuin musta hornan henki kiiti raivostunut surma tunnelista toiseen ymmärtämättä kuitenkaan pysähtyä salakäytävän tukitun suun kohdalle. Kun se alkoi jälleen lähteä ulos ruvetakseen kiertämään luolan suuta, löytääkseen kadonneet jäljet, se huomasi pari lihavaa riekkoa ruokakomerosta. Nähdessään ne se unohti kaiken muun, paitsi kovaa nälkäänsä, joka jäyti sen sisälmyksiä kuin rotta, ja muutamien minuuttien kuluttua se kylläisenä kiertyi pyöreäksi, lämpimäksi palloksi ja nukkui pimeän tuloon saakka. Ennenkuin se oli herännyt oli jo lumimyrsky, ahdistettujen eläinten pelastus, lakaissut jokaisen päivän kuluessa tallatun jäljen ja polun umpeen näkymättömiin.

Samalla aikaa kaukana vuoren toisella puolen nukkui pyyntiluolassaan punainen kettukin, lämmin häntä kääriytyneenä kuin huopapeite pehmeän kuonon ja käpälien paljaiden pallukkakäsnien ympärille. Kettu oli väsynyt, nälissään ja koditon, mutta kuitenkin se oli onnellisempi kuin useimmat muut eläimet, sillä se oli sentään niitä muutamia harvoja armoitettuja, jotka olivat pelastuneet ehein nahoin pälkähästä, vaikka itse Seitsenvuorten Musta Surma oli ollut kintereillä.

VALKOINEN TIIKERI

Ainakaan siitä lähtien, kun Salomonin laivasto purjehti Tarsokseen ja toi sieltä kultaa ja hopeaa ja norsunluuta ja riikinkukkoja ja apinoita, ei Malakan niemimaa ole muuttunut Vieläkin sen aarniometsien ketterät, pienet, hiljaiset miehet pyydystävät isoja riikinkukkoja ansoillaan ja vangitsevat langur-apinoita onttoihin kurpitsapalloihin korkeiden puiden latvoista; vieläkin kiistelevät seladang-härät, tiikerit, sarvikuonot ja jättiläiskäärmeet viidakon valtiudesta, ja vieläkin ovat semarangit, kääpiökansa, niiden valtiaina sen ikuisen sisäisen mahdin voimalla, joka tekee ihmisestä eläinten herran.

Siellä viidakossa, tyynenä yönä, kun hopeinen kuutamo siivilöity! puiden latvojen lomitse kuin sulava lumi, syntyi Teloa Hänen äitinsä Mala oli semaranginainen ja risti tyttärensä punakeltaisen kämmekän mukaan Teloaksi eli Metsäntähdeksi.

Neljätoista ihmeellistä vuotta tyttö eli viidakossa heimonsa keskuudessa luonnontilassa ja vapaana kuin hirvi, jonka ääntely herätti hänet aamuisin. Hänen päivänsä olivat täynnä pieniä hauskoja seikkailuja. Joskus ne supistuivat ihmeellisen, kauniin punaisen kukan löytämiseen, jonka hän pisti kauas otsalle valuvan, sinimustan tukkansa suureen kiemuraan tahi kiinnitti palmikoidusta kaarnasta punottuun hameeseensa, jollainen hänellä oli vaaleankeltaisen satiinin näköisen ihonsa verhona. Joinakin päivinä hän etsi viidakosta lansateja, synkkien metsien valkoisia hedelmiä, mangostaaneja ja anona- l. leirimoijapuun hedelmiä tahi pyydysteli paroja, hitaita, hedelmiä syöviä kaloja tyynistä lammikoista, tahi kääpiöantilooppeja lempieläimikseen.

Hänen mukanaan oli aina Nion, pienen heimon päällikön poika. Tämä opetti, miten tytön piti kiivetä pisimpiin puihin nojaamalla vyötäistensä ja puun rungon ympäri kierrettyyn köynnökseen ja kuinka oli matkittava sadelintuja, joiden äänet tuntuvat putoilevan puiden latvoista kuin sulat hopeatipat. Yhdessä he pyydystivät linnunsiipiperhosia, joiden siivissä oli sametinmustia ja vihreitä täpliä, minivetejä, jotka liitelivät metsässä punaisina kuin tulen liekit, ja siniselkäisiä, punarintaisia trogoneja.

Sitten sattui Pehangin malaijien ryöstöretki. Heidän kylänsä oli viidakon laidassa, he olivat Parakin sulttaanin alamaisia, ja heidän oli määrä luovuttaa hänelle joka vuosi kaksi orjaa tahi kaksi norsun syöksyhammasta. Koska oli vaarattomampaa metsästää ihmisiä kuin norsuja, orjakauppiaat tunkeutuivat joka vuosi semarangien viidakkoon.

Kaikki tapahtui päivän koitteessa. Metsä lepäsi vielä mustana kuin sametti, johon oli sinne tänne siroteltu valkoisia päivänkakkaroita kuin tähtiä, ja köynnökset muodostivat himmeitä, vihreitä verkkoja puiden seepianvärisiä varjoja vasten. Sitten aurinko puhkaisi pimeyden ikäänkuin suunnattoman suuren sulatusuunin ovet olisi äkkiä aukaistu selälleen, ja hiljaisuuden rikkoivat lintujen ja eläinten tuhannet äänet. Aivan lähellä paikkaa, jossa semarangit nukkuivat nuotioittensa ääressä niiden savu ainoana peitteenään, kajahti äkkiä urosfasaanin huutava, kimakka ääni. Siihen kuului heti vastauksia leiripaikan kaikilta puolilta. Tuskin äänet olivat lakanneet kuulumasta, kun heimon vanha, harmaantunut johtaja ponnahti jaloilleen ketterästi kuin kissa. Hänen harjaantuneet korvansa olivat erottavinaan lintujen huudossa jotakin vierasta ja outoa.

— Ylös, ylös, veljet! hän huusi. Ihmismetsästäjät ovat kimpussamme!

Hänen niin sanoessaan oli jokainen pieneen joukkoon kuuluva äkkiä jaloillaan, seisten hiljaa kuin säikähtynyt eläin. Samassa kajahti malaijien hurja sotahuuto, ja ryöstäjät hyökkäsivät heidän kimppuunsa kaikilta suunnilta. Metsäihmiset hajaantuivat kuin viiriäisparvi. Toiset sukelsivat tiheikköön, toiset kiipesivät riippuvia köynnöksiä pitkin puihin notkeina kuin apinat. Ainoakaan ei yrittänyt vastarintaa. Teloa viipyi hetkisen taluttaessaan turvaan vanhaa, ryppyistä isoäitiään. Juuri kun hän oli saanut työnnetyksi mummon piiloon okaisen viidakon tiheimpään pensaikkoon, kiertyi voimakas käsivarsi kuin teräsköysi hänen ympärilleen, ja hetkisen kuluttua oli hänen ranteensa köytetty lujasti yhteen. Nion hyökkäsi miehen kimppuun, mutta toinen orjakauppias sivalsi poikaa barongilla, pelottavalla malaijilaisella veitsellä. Heiluva köynnös vähensi iskun voimaa, mutta pojan ihossa näkyi kuitenkin heti punaista, ja Teloan viimeinen muisto leikkitoveristaan, kun tämä hävisi puiden latvojen sekaan, olivat tuskien ja surun vääristämät kasvot.

Hetkisen kuluttua maailma musteni hänen silmissään, eikä hän tiennyt mitään, ennenkuin tuli tajuihinsa vanhan Ahmadin talossa. Ahmad oli sen kylän vanhimpia, jossa häntä aiottiin säilyttää siihen saakka, kunnes sulttaani lähettäisi hakemaan veroaan. Vaikka häntä ei kohdeltukaan huonosti, häntä vartioitiin kuitenkin herkeämättä niin yöllä kuin päivällä, ja hän kulutti suurimman osan ajastaan bamburuo'oista valmistetulla pienellä parvekkeella, joka riippui katosta rakennuksen nurkassa kuin pääskysen pesä.

Teloan oltua kylässä jonkin aikaa ilmestyi sinne ihmistiikeri. Vanha Ahmad itse ensimmäisenä näki vilahdukselta tämän hirmuisen vieraan. Ukko oli kävellyt mutkittelevaa polkua viidakon läpi, kun äkkiä oli riikinkukko ilmestynyt aukealle hänen eteensä rinta loistaen vihreänä ja sinisenä. Ahmad kyyristyi pensaan taakse katsomaan, kuinka tuo kuninkaallinen lintu kulki pyrstö levällään pää pystyssä hitaasti eteenpäin. Sen edessä näytti olevan tiellä levällään kuin palanen itämaista mattoa, jossa oli ruskeita, keltaisia ja mustia ympyröitä ja täpliä. Mutta »maton» reunassa näkyivät hirvittävän Russellin-käärmeen litteä, julma pää ja tuijottavat, jäätävät silmät. Kaikki malaijit ja eläimet pelkäävät yhtä paljon sitä käärmettä.

Kun viidakon kaunistus tuli lähemmä, käärme näytti joutuvan äkillisen raivon valtaan. Kiertäen täplikkään puolentoista metrin pituisen ruumiinsa säännöttömiin kiemuroihin se sähisi vihaisesti silmien hehkuessa kuin mustat timantit.

Harvat eläimet uskaltavat uhmata Russellin-käärmeen julmien leukojen välissä väijyvää kuolemaa. Riikinkukko on näitä harvoja. Tämäkin upea lintu jatkoi matkaansa pysähtymättä. Kun se tuli aivan lähelle, käärme avasi suunsa, sen heiluvat myrkkyhampaat tunkeutuivat esiin kuin käyrät peitsen kärjet, ja tuokiossa sen litteä pää iski kumahtaen riikinkukon pullollaan olevaan rintaan. Yksi ainoa metallinhohtoinen höyhen leijaili hitaasti maahan, ja seuraavassa silmänräpäyksessä lintu oli lujasti tarttunut noihin paksuihin kiemuroihin terävillä kynsillään. Käärme iski uudestaan, mutta sen myrkkyhampaat eivät päässeet tunkeutumaan paksun höyhenpuvun läpi, joka suojeli linnun rintaa kuin haarniska. Kun matelijan julmat leuat avautuivat kolmannen kerran, riikinkukko näytti äkkiä menettävän kärsivällisyytensä ja erotti yhdellä ainoalla teräksenlujien kynsiensä viilloksella käärmeen pään paksusta ruumiista yhtä helposti kuin ihminen repäisee paperisuikaleen poikki.

Hetkistä myöhemmin, kun komea viidakon kukko alkoi syödä käärmeen valkoista lihaa, Ahmad ryömi eteenpäin, tuuma tuumalta, sillä riikinkukko on viidakon valioriistaa, ja ukon ikivanhan tussarin kantomatka oli varsin lyhyt. Suunnatessaan lopuksi kömpelön aseensa lintua kohti hän näki jotakin, mikä kerrassaan haihdutti hänen mielestään kaiken muun, paitsi yhtä ainoaa kiihkeää toivoa: että hän olisi jossakin muualla. Hänen ja tuon mistään tietämättömän linnun väliin ilmestyi äkkiä pensaikosta suuren tiikerin tuhoa ennustava pää. Vanha Ahmed oli nähnyt tiikereitä ennenkin ja nuorena ollessaan metsästänytkin niitä, mutta milloinkaan ei hän ollut kohdannut moista petoa. Pari kolme kertaa vuosisadassa syntyy Malakan niemimaan viidakoissa valkoinen tiikeri, tuollainen harvinainen albiino, jollaisia on kaikkien nisäkkäiden, jopa ihmistenkin joukossa. Sellainen hirviö ryömi nyt viidakosta tuuma tuumalta vanhan miehen säikähtyneiden silmien edessä. Tavallinen tiikeri olisi ollut oranssinkeltainen ja mustajuovainen, mutta tämä oli kermanvalkoinen kuonosta hännän päähän saakka, ja sen turkin juovatkin näkyivät niin heikosti kuin läikesilkin aaltomaiset kimaltavat kuviot.

Painautuen maahan vanha metsämies ryömi takaperin pitkin tietä. Samassa tiikeri syöksyi loistavanvärisen linnun niskaan. Vaikka peto oli ainakin kahden metrin pituinen ja painoi puolisentoistasataa kiloa, se kohosi ilmaan kevyesti kuin höyhen. Riikinkukko ehti vain kerran kiljaista kauhuissaan; samassa tuokiossa tiikeri jo hävisi tiheikköön komea lintu hampaissaan.

Heti kun Ahmad pääsi ensimmäiseen tien mutkaan, hän suoristautui ja kiiti tuulena kylään lennättäen uutisen valkoisen tiikerin tulosta. Sinä iltana eivät heimon miehet puhuneet, istuessaan suuren leipäpuun juurella, joka kasvoi keskellä toria, mistään muusta kuin oudosta pedosta, joka oli saapunut heidän viidakkoonsa. Useimmat läsnäolijoista uskoivat, ettei valkoinen tiikeri ole, samoinkuin pohjoisten seutujen ihmissusikaan, mikään muu kuin kammottava, ilkeä ihminen, joka milloin tahansa saattaa omasta vapaasta tahdostaan muuttua eläimeksi.

— Muistan vieläkin, sanoi Igi, joka oli heimon paras metsästäjä, että kun olin poika ja asuin kaukana tuolla etelässä, kylässämme oli kaksi veljestä, jotka havaitsimme ihmistiikereiksi, koska he kakistelivat suustaan höyheniä samalla tavoin kuin tiikeritkin syötyään lintuja.

— Äitini kertoi minulle, rohkeni Toku niminen tulokas huomauttaa väliin, että hänen orpanansa oli ollut naimisissa sellaisen miehen kanssa. Kerran yöllä vaimo heräsi ja kaipasi miestään, ja kun hän katsoi ikkuna-aukosta, hän näki suuren tiikerin lähestyvän majaa pitkin polkua. Ovella tiikeri muuttui hänen miehekseen, ja vaimo ehti parhaiksi pujahtaa takaisin vuoteeseen ja olla nukkuvinaan, kun mies tuli huoneeseen. Seuraavana päivänä hän pakeni miehensä luota, pakeni pois koko kylästä vaatimatta milloinkaan takaisin myötäjäisiään. Se todistaa hänen puhuneen totta, Toku lopetti viisaan näköisenä kertomuksensa.

Orgoba, pappi, tunsi vaistomaisesti, että julma vieras oli Shivan, Hävittäjän, lähettämä paholaistiikeri, koska kyläläiset eivät olleet kunnioittaneet häntä tarpeeksi eivätkä maksaneet kymmenyksiään säännöllisesti, kun taas Ulti, parturi, oli aivan varma siitä, että tuo outo eläin oli vampyyri.

Kukaan ei saanut varmaa selkoa siitä, oliko valkoinen peto pahahenki, vampyyri vaiko ihmistiikeri, mutta ennen pitkää se osoitti olevansa ainakin ihmissyöjätiikeri. Kaksi päivää sen jälkeen kuin se oli ensikerran nähty, se hyökkäsi osapuilleen sillä hetkellä, jolle malaijilaiset ovat antaneet nimeksi »hetki, jolloin puhvelit menevät juomaan» ja joka on kello viiden tienoissa iltapäivällä, Barugan, koronkiskurin, kimppuun kylän laidassa, tappoi hänet yhdellä ainoalla hirvittävällä iskulla ja laukkasi sitten ruumis hampaissaan pitkin kyläkatua. Asukkaat hajaantuivat silmittömässä kauhussaan sen tieltä kuin akanat tuuleen.

Sinä iltana kylän vanhimmat kokoontuivat Ahmadin taloon. He eivät olisi uskaltaneet lähteä niinkään kauaksi, ellei heillä olisi ollut verellä ostettua kokemusta tiikerin tavoista. Kahteen päivään ei tuo hekumoiva peto surmaisi ketään.

Valkoiset miehet olisivat puhuneet avoimesti, peittelemättä, porteilla vaanivasta vihollisesta. Mutta nämä pienet, ruskeat miehet, jotka istuivat sinä iltana rätisevän palmuöljylampun valossa, tiesivät asiat paremmin. Ainoakaan malaiji ei nimitä tiikeriä oikealla nimellä. peläten että se voisi kuulla ja tulla ottamaan. Sitäpaitsi he uskovat, että kun tiikeri on surmannut ihmisen, ratsastaa vainajan haamu sen päälaella ja opastaa sen seuraavan uhrin kimppuun. Senvuoksi kylässä sinä iltana vallitsikin kauan aikaa hiljaisuus, jonka vain silloin tällöin rikkoivat sovinnaiset murahdukset ja hymähdykset, joilla malaijit usein korvaavat keskustelun. Vihdoin pappi uskalsi aloittaa:

— Mitä neuvot, isä? hän kysyi kunnioittavasti Ahmadilta. Sinä olet kylän vanhin ja viisain metsästäjä. Mitä sinä ajattelet Valkoisesta?

Vanhus katsoi kysyjään ivallisesti.

— Sinä olet, hän vastasi vihdoin, sanonut sitä pahaksihengeksi. En uskalla mennä sanomaan, onko asia niin. Mutta kaikki tiedämme nyt, että se on ihmissyöjä — Kuollut mies vihasi minua ollessaan vielä hengissä, hän jatkoi hetkisen kuluttua. Useammin kuin kolmasti olen vapauttanut köyhiä ihmisiä hänen kynsistään ja pelastanut heidät vankilasta ja kidutuksesta. Sitäpaitsi tämä taloni on aivan viidakon laidassa. Senvuoksi onkin mahdollista, että se, joka ennen oli Baruga, opastaa valkoisen surman mieluummin tänne kuin muualle. Neuvoni on se, että kokoonnumme tänne joka ilta ja tapamme Valkoisen, kun se tulee, jottei se tappaisi meitä, vaimojamme ja lapsiamme sukupuuttoon.

Seurasi uusi, pitkä vaitiolo Ahmadin pitkän puheen jälkeen. Sitten miehet alkoivat hajaantua.

— Kuka voi taistella pahojahenkiä vastaan? mutisi Toku livahtaessaan vaatimattomasti ovesta pihalle.

— Lupaan rukoilla puolestasi, Orgoba vakuutti vanhukselle hävitessään pimeään.

Muutkin poistuivat, kuka minkin tekosyyn nojalla, kunnes lopulta oli jäljellä ainoastaan Igi, metsästäjä.

— Miksi sinä jäit tänne? vanha Ahmad kysyi katkerasti. Mene sinäkin noiden toisten mukaan. Saattaa käydä niin, että Valkoinen tyytyy minun vanhaan ruumiiseeni ja jättää teidät muut rauhaan.

— Ei ihan niinkään, hyvä isä, nuorempi mies vastasi. Minäkin tiedän jotakin Juovikkaasta Väestä. Kun sellainen kerran rupeaa tappamaan ihmisiä, ei se herkeä siitä milloinkaan. Sitäpaitsi taistelen tätä vastaan mieluummin kahden sinun kanssasi kuin kaikkien noiden pelkurien kanssa, jotka livistivät pakoon.

Siitä illasta alkaen Igi asettui asumaan Ahmadin taloon. Hän toi sinne aseensa, rihlattoman musketin, joka laukesi osapuilleen kolme kertaa viidestä, keihäänsä, jossa oli metrin pituinen partaveitsenterävä harmaa teräskärki, välttämättömän baronginsa, joka oli kuin teurastajan veitsi, ja miekkansa, joka oli kuin aaltoilevateräinen, kapea tikari.

Kului kolme päivää, mutta valkoisesta tiikeristä ei näkynyt jälkeäkään. Sitten tuli yö, jolloin oli täysikuu. Sinä iltana Ahmad ja Igi istuivat kauan aikaa pöydän ääressä, ja heitä palvelivat vanhuksen kolme vaimoa, Teloan ollessa kuten tavallista piilossa heidän yläpuolellaan pienellä parvekkeella.

Äkkiä kuului viidakon sydämestä ikäänkuin kaameaa naurua, joka kuulosti hirvittävän ivalliselta. Kun se lakkasi kuulumasta, miehet nousivat seisoalleen.

— Valkoinen! vanha Ahmad kuiskasi, ja Igi nyökäytti päätään ja tarkasti pitkän pyssynsä sankkiruudin. Jälleen kajahti sama kammottava nauru, mutta tällä kertaa paljoa lähempänä. Jossakin viidakon sopessa ulvahteli sakaali merkillisiä ääniä, joita se päästelee ainoastaan saalistaessaan tiikerin kanssa. Kolmannen kerran se kuului pimeästä viidakosta, ja sitten seurasi hiiren hiljaisuus. Sammakotkin tuntuivat lakkaavan hetkiseksi kurnuttamasta. Sitten rikkoi hiljaisuuden maailman ehkä kammottavin ääni — saalista hakevan tiikerin kiljunta. Se alkoi hiljaa ja pitkäveteisenä, mutta kohosi ja kiihtyi vihdoin niin kovaksi, että koko viidakko vavahteli. Kun sen viimeinen kaiku häipyi kuulumasta, naiset joutuivat hillittömän pelon valtaan ja alkoivat parkua. Ainoastaan Teloa pysyi vaiti parvekkeellaan.

— Hiljaa, onnettomat! Ahmad sähisi. Tahdotteko houkutella Valkoisen aivan tänne kynnykselle!

Vaikeroivat äänet taukosivat oitis, mutta se oli jo liian myöhäistä. Tirkistellessään bambuseinään puhkaistusta reiästä Igi näki suuren, valkoisen olennon liukuvan kuin haamu taloa kohti, näkipä pedon hirvittävien, vihertävien silmienkin hehkuvan pimeässä kuin sula kulta.

Äkkiä kuului tuskin viidenkymmen metrin päässä majasta kumea nau'unta, jollaisen tiikeri päästää ollessaan varma saaliistaan. Äänessä oli kylmäveristä julmuutta, johon oli sekoittunut voitonriemuakin, mikä teki sen yhäkin kauhistuttavammaksi. Seurasi hetkisen hiljaisuus, sitten kuului viidakon laidasta murahtava rykäisy.

— Pysy paikallasi, veljeni, vanha Ahmad kuiskasi. Nyt se hyökkää.

Igi nyökäytti päätään ja vetäisi muskettinsa kömpelön hanan vireeseen irroitettuaan barongin vyöstään. Hänen niin tehdessään kuului ulkopuolelta kiiruhtavien jalkojen rapsetta, ja seuraavassa silmänräpäyksessä koko kevyt bambumaja vapisi ja ritisi suuren pedon painosta. Tiikeri oli laskenut väärin etäisyyden ja tehnyt liian lyhyen hypyn. Nyt se riippui hetkisen viettävän katon räystäästä koettaen etukäpälillään vetää ruumiinsa katolle. Kohta kuului kuitenkin pehmeä tupsahdus, kun sen ruumis putosi maahan vain parin metrin päähän miehistä, jotka olivat kyyristyneinä bambuseinän takana. Muristen hirmuisesti tiikeri, kohosi takajaloilleen ja raastoi ovea repien suuria sälöjä paksuista pinangilankuista.

Ennenkin Ahmad ehti estää, kohotti nuorempi metsästäjä musketin poskelleen, tähtäsi hätäisesti ikkuna-aukosta ja vetäisi liipasinta. Kumeaa paukahdusta seurasi heti hirmuinen karjunta ulkopuolella. Luoti oli lävistänyt suuren kissan toisen korvan, jotka ovat tiikerin ruumiin kaikkein arimpia osia.

Raivostunut peto hyppäsi uudelleen pudoten tällä kertaa aivan katon harjalle ja alkoi heti heitellä maahan kokonaisina kasoina irtonaisia olkia. Ahmad sammutti nopeasti savuavan lampun ja viittasi nyyhkyttäville naisille, että he painautuisivat huoneen kaukaisimpaan nurkkaan, jotta jäisi tilaa taistelulle elämästä ja kuolemasta, jonka hän tiesi heti alkavan. Kun molemmat miehet tarkastelivat aseitaan ja naiset kyyristyivät yhteen, tunkeutui kuunvalo huoneeseen kattoon syntyneestä aukosta valkoisena ja rauhoittavana, ikäänkuin ei maailmassa olisikaan mitään sellaista kuin pelko ja kuolema.

Äkkiä pimensi katossa olevan aukon sellainen kauhistuttava pää, jonka kanssa todellakin vain harvat ihmiset ovat joutuneet vastakkain. Tiikerin silmät tuijottivat miehiin kuin hehkuvat smaragdit, sen hirvittävä suu oli auki, niin että kiiltävän valkoiset hampaat ja niiden takaa kuuma punainen kitalaki näkyivät. Sen julma naama oli vääntynyt raivosta. Kun Igi epätoivoissaan yritti panostaa uudelleen muskettiaan pimeässä, Ahmad tähtäsi tarkasti tiikerin päähän ja laukaisi kajahduttaen samalla heimonsa sotahuudon. Mutta kivet, joita vanhus käytti pyssyssään luotien asemesta, eivät pystyneetkään lävistämään pedon pään paksuja luita, ja suuri kissa, jota kipu vain raivostutti, työnsi päänsä ja voimakkaat hartiansa kokonaan katon läpi. Tarttuen keihääseensä Igi koetti vielä seivästää sen siihen, mutta suuren käpälän ote kiskaisi äkkiä aseen hänen kädestään ja heitti sen kattoon, josta se putosi sille pienelle parvekkeelle, jossa Teloa makasi. Tyttö tarttui siihen vaistomaisesti hennoilla, mutta jäntevillä käsillään, kun suuri peto tunkeutui huoneeseen, niin että heikko katto ryskyi, ja pudottautui lattialle. Samalla Ahmad iski sitä pyssynsä perällä päähän voimiensa takaa säikähtämättä sen leimuavia silmiä ja sähisevää suuta, ja Igi yritti sivaltaa sitä barongillaan. Mutta kumpikaan isku ei sattunut. Ponnahtaen ensin taaksepäin niin kauaksi, etteivät miesten lyönnit ulottuneet, vihainen peto hyökkäsi heidän kimppuunsa ennenkuin kumpikaan ehti päästä tasapainoon. Ylhäältä katselevasta tytöstä näytti, että se antoi kummallekin vain heikon läimähdyksen suurella käpälällään, mutta kuitenkin molemmat miehet kierivät toiseen seinään kolhiutuneina ja taisteluun kykenemättöminä. Kuu paistoi rikki raastetun katon läpi niin kirkkaasti, että tämän elämän ja kuoleman kamppailun jokainen yksityiskohta tuossa pienessä huoneessa näkyi selvästi ylhäällä olevalle katsojalle. Naiset olivat painautuneet nurkkaan vaikeroiden hiljaa pelosta, Igi liikahti heikosti toisen seinän vieressä ja Ahmad makasi pyörtyneenä oven suussa. Tiikerin suuri pää näytti peittävän sen suuren ruumiin; sen pitkä häntä heilui edestakaisin, ja suuret lihakset värähtelivät sen sileissä kyljissä sen lähestyessä miehiä.

Peto kyyristyi hetkiseksi ennen hyppäämistään, ikäänkuin se olisi valinnut uhrinsa. Tästä lyhyestä tuokiosta riippui nyt jokaisen huoneessa olijan henki. Juuri silloin tarttui viidakon tyttö voimakkaasti keihääseen, ja kurottautuen pienen parvekkeen laidan yli, jossa hän oli ollut levolla, hän heitti aseen varmasti tähdäten ja vakavalla kädellä suoraan alaspäin, kyyristyneen suuren pedon ruumiin läpi. Metrin pituinen, kaksiteräinen kärki, joka oli terävä kuin partaveitsi ja ohut kuin pistomiekka, tunkeutui valkoisen nahan ja sitkeiden lihasten läpi juuri pedon vasemman etulavan taakse, ja kun tyttö oli keskittänyt heittoon koko painonsa ja voimansa, keihään terä tunkeutui tiikerin sydämeen asti. Kiljahtaen kauheasti peto ponnahti suoraan koholle ja kierähtäen ympäri ilmassa putosi selälleen ja vääntelehti kuolinkamppailussa avonainen kita vain parin vaaksan päässä Igistä.

Kun nuori metsästäjä hitaasti palasi tajuihinsa, hän näki ensimmäiseksi tiikerin ammottavan kidan, joka oli aivan hänen kasvojensa vieressä. Huudahtaen kauhusta hän teki mitä kauneimman kuperkeikan taaksepäin, pääsi jaloilleen ja peräytyi seinän viereen tarttuen barongiinsa toisella ja paljastettuun miekkaansa toisella kädellään ottaakseen vastaan hyökkäyksen, jota hän yhä odotti. Mutta kun hän näki kirkkaassa kuunvalossa noiden peloittavien silmien, jotka tuijottivat hänen omiinsa, muuttuneen lasimaisiksi ja himmenneen ja huomasi oman keihäänsä tunkeutuneen poikkipienaa myöten pedon suureen ruumiiseen, hänen lihastensa jännitys laukesi.

Kokonaisen minuutin hän tuijotti valkoiseen ruumiiseen, joka makasi jäykkänä hänen edessään. Sitten hän lähestyi varovaisesti peloittavaa vainajaa ja koetti vetää keihäänsä pois, mutta se oli tarttunut niin lujaan lapaluuhun, ettei hän jaksanut kiskaista sitä irti.

— Voimakas isku totta tosiaan! malaiji mutisi itsekseen kiskoessaan keihästään. Mutta merkillisintä on, etten muista sitä ollenkaan.

Kuullessaan hänen sanansa naiset tirskuivat väkisinkin nurkassaan, ja heitä säesti ylhäältä kuuluva hiljainen nauru. Katsahtaessaan ylös Igi näki ensimmäisen kerran nuoren viidakon tytön, joka hymyili hänelle kuunvalossa.

— Kenen käsi se oli, oi prinsessa, joka tappoi Valkoisen? hän kysyi katsellen tyttöä ihaillen.

— Minä otin keihääsi ja iskin sillä Juovien Isoisää, tyttö vastasi heimonsa hitaaseen tapaan puheensa helistessä kuin soitto. En ole prinsessa, vaan semarangiorjatyttö.

Ja hän heittäytyi kaiteen yli lattialle ja seisoi hänen edessään ainoana verhonaan pitkä, ambrankeltainen huntu, jota sulttaanille tarkoitettujen tyttöjen täytyy aina käyttää.

Ennenkuin nuori metsästäjä ehti vastata, puuttui puheeseen narisevalla äänellään Ahmad, joka oli palannut tajuihinsa parhaiksi kuullakseen Teloan viimeiset sanat.

— Sinä et ole enää orja, hän ilmoitti. Lähetän sulttaanille valkoisen tiikerin nahan, joka on hänestä mieluisempi kuin tuhat orjatyttöä. Sinä pääset vapaaksi ja saat ruveta minun neljänneksi vaimokseni ja talouteni haltijaksi.

— Ei niin, hyvä isä, tyttö vastasi nopeasti; sinulla on jo kolme vaimoa, jotka kykenevät ilahduttamaan minkä miehen sydäntä tahansa. Kelpaisinko minä silloin neljänneksi?

— Mutta minulla on vain yksi vaimo, Igi virkkoi toiveikkaasti.

— Siinäkin on jo yksi liikaa minulle, tyttö vastasi, ja jälleen hänen naurunsa helisi kuin hopeatiuku.

— Jos sinä todellakin haluat tehdä Teloan onnelliseksi, hän jatkoi sitten kääntyen Ahmadin puoleen, salli hänen palata viidakkoon oman heimonsa luo.

— No, olkoon menneeksi, vanhus myönsi vihdoin hieman pettyneenä. Mene sinä herättämään kyläläiset, hän käski Igiä. Tuo tänne ne pelkurit, jotka olivat täällä. Heidän pitää nylkeä tiikeri, jonka kanssa eivät uskaltaneet ruveta tappelemaan.

Igi lähti kovin touhuissaan. Mutta jokainen maja, minne hän tulikaan, oli lukittu ja teljetty, sillä kaikki kylän asukkaat olivat kuulleet tiikerin naurun, pyssyn paukahdukset ja niitä seuranneen taistelun rytäkän, pedon murinan ja kiljahtelut, ja kaikki järjestään olivat päätelleet, että Ahmadin ja kaikki hänen talossaan olevat tiikeri oli surmannut ja syönyt.

Igi oikaisi heidän erehdyksensä jyskyttämällä jokaisen majan oveen ja haukkumalla sisälläolijoita.

— Tulkaa ulos, senkin pelkurit, senkin kolmivarpaiset laiskiaiset! hän huusi mahtavasti. Ihmissyöjätiikeri on kuollut Tulkaa Ahmadin taloon nylkemään sen taljaa sulttaanille, senkin etanat, mädänneet durianit, senkin…!

Hyvistä uutisista rohkaistuneina ja Igin voimallisen puheen vaikutuksesta kylän kaikki miehet kokoontuivat lyhyessä ajassa vanhan metsästäjän taloon ja nylkivät hänen johdollaan tiikeriltä komean taljan. Kun nahka vihdoin jännitettiin kuivamaan parkittavaksi, se oli lähes kolmen ja puolen metrin pituinen kuonosta hännän päähän; juovat muodostivat sen vaaleankellerviin silkinhienoihin karvoihin tummanharmaan kirjailun.

Ahmad jakoi Igin kanssa kuolleen pedon jäykät viiksikarvat, joista jokainen oli kivikynän paksuinen ja joiden sanottiin tuottavan pitkää ikää ja onnea jokaiselle ihmiselle, jolla vain on sellainen hallussaan.

Omaan laskuunsa vanhus otti haltuunsa molemmat onnenluut, käyrät, erilliset irtonaisten solisluiden kappaleet, jotka ovat tiikerille ominaiset ja sijaitsevat syvällä kummankin hartian suurissa lihaksissa. Tiikerin onnenluu on ainakin pieni omaisuus, mutta valkoisen tiikerin onnenluuta ei voi ostaa rahallakaan.

Teloasta puheen tullen kaikki muutkin kylän vanhimmat suostuivat Ahmadin päätökseen, ja erityinen lähetystö pantiin viemään taljaa sulttaanille. Lähetystön oli määrä kertoa suurelle hallitsijalle tytön rohkeudesta ja tarjota tälle valkoinen talja hänen asemestaan. Viikon kuluttua lähetystö palasi riemuiten tuoden sellaisia uutisia, että sulttaani oli, saatuaan haltuunsa taikavoimaisen taljan, ikuisiksi ajoiksi luopunut kylän verotusoikeudestaan.

— Mitä taasen Teloaan tulee, Orgoba pappi ilmoitti, hallitsija suostuu ottamaan hänet haaremiinsa, vaikka hän onkin orja.

Kokoontuneet kyläläiset huudahtivat ääneensä kuullessaan tästä tytölle, jota he jo olivat oppineet pitämään omaan heimoonsa kuuluvana, osoitetusta suuresta kunnianosoituksesta. Ainoastaan Teloa itse ei näyttänyt ollenkaan osaavan arvostaa sulttaanin armollisuutta. Hänen pieni suunsa vääristyi säälittävästi, ja hänen silmiensä samettikiillon himmensivät kyynelkarpalot, jotka vierivät viljavina poskille.

— Voi minua! Voi minua! hän valitti. Voisiko minunlaiseni tyttö välittää hovista ja haaremista ja kunnianosoituksista? Minä olen valinnut viidakon, auringonnousun ihanuuden, tuoksuvien puiden yläpuolelta loistavan suloisen valkoisen kuun, kaukaiset kukat ja linnut ja tuulet. Älkää lähettäkö Teloaa kuluttamaan kuten rajahlintu elämäänsä kultaisessa häkissä!

Hän takertui kiinni Ahmadiin ja nyyhkytti niin säälittävästi, että vanhus päätti lohduttaa häntä mihin hintaan tahansa.

-— Vaikene jo, hupakko! hän sanoi vihdoin. Tämä on sellainen kunnia, ettei yksikään muu nainen koko malaijien maassa hylkäisi sitä, mutta minä tahdon nähdä sinut onnellisena. Lähden itse hallitsijan luo; sinä saat jälleen ihailla auringonnousujasi ja -laskujasi ja kuutamoltasi.

Pistäytyen taloonsa vanhus kaivoi ja kopeloi kätköjään, joissa hän säilytti vähäisiä aarteitaan, ja ilmestyi hetkisen kuluttua jälleen näkyviin mukanaan toinen valkoisen tiikerin onnenluista. Hän kietoi sen lujasti turbaaninsa sisään ja lähti jokea pitkin Parakiin. Viikon kuluttua hän palasi.

— Sinä saat tahtosi perille! hän sanoi pudistaen päätään ilosta säteilevälle tytölle. Minä olen korvannut sinut, arvottoman olennon, niin verrattomalla aarteella, että hallitsijan määräyksestä et ainoastaan sinä ole vapaa, vaan niin kauan kuin tuulet puhaltavat ja vedet virtaavat, ei tässä kuningaskunnassa enää milloinkaan häiritä eikä vangita ainoaakaan sinun heimoosi kuuluvaa. Älä unohda vanhaa Ahmadia päästyäsi takaisin viidakkoosi.

Seuraavana aamuna taivas oli kuin tummansinistä samettia juuri ennen auringonnousua. Äkkiä aurinko ilmestyi näkyviin viidakon vihreiden runkojen välistä kuin kiveen upotettu suuri rubiini. Keltaisen ja punaisen kirjava perhonen liiteli puiden latvojen yläpuolella, ja tuoksuva ilma oli tulvillaan lintujen visertelyä, kun Teloa lähti, vapaana kerran vielä, vaatimaan perintöoikeuttaan kauneudesta ja ilosta. Taaskin hän oli pistänyt punaisen kukan sinimustaan tukkaansa, ja uumillaan hänellä oli parkkihame hunnun asemesta. Kulkien pientä salapolkua hän pujotteli toisiinsa kietoutuneiden puiden ja köynnösten lomitse, kunnes näki kaukaisen kukkulan rinteeltä ryöppyävän kimaltelevan vesiputouksen.

Kun tyttö näki sen, hän pysähtyi äkkiä, ja hänen raollaan olevien huuliensa välistä kaikui sadelinnun suloinen, väreilevä viserrys. Siihen vastattiin heti; lentäen latvasta latvaan tuli sellainen lintu kohta paikalle. Mustan ja punaisen kirjava sininokkainen, vihreäsilmäinen siivekäs aarniometsän asukas lenteli hänen päänsä yläpuolella kadoten vihdoin läheiseen tiheikköön.

Putouksen juurella Teloa toisti kutsunsa. Siihen vastattiin kerran vielä, mutta tällä kertaa maasta, eikä puiden latvoista. Tyttö toisti vielä kerran nuo suloiset, nauravat säveleet. Kauempana kasvavista pensaista kuului ritinää, ja tielle ilmestyi Nion. Pojan kasvoja rumensi valkoinen arpi, mutta Teloa ei nähnyt muuta kuin hänen silmiensä ilmeen, ei tuntenut muuta kuin vartalonsa ympäri kietoutuneiden käsivarsien puristuksen, ei tiennyt muuta kuin huuliinsa painautuneiden huulien sanattoman pyynnön. Sitten katosivat nämä molemmat näkyvistä käsikädessä, tielle, joka vei vapauteen, elämään ja rakkauteen.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK IHINEN JA PETO ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- IHMINEN JA PETO
- SISÄLLYS:
- PUNAINEN ROOI
- KOLME, JOTKA KOHTASIVAT TOISENSA JÄLLEEN
- HUNAJAA
- KARSIKKOPUU
- TIMARTI
- BABIRUSSA
- KHAMBU
- LODI
- VUORISTON PAHAHENKI
- PELKURI
- MAANALAINEN
- SURMA
- VALKOINEN TIIKERI
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE